Арне Дал
Мистериозо

Превод от английски: Цвета Добрева, 2012

chitanka.info

1.

Нещо се промъкваше през зимата.

Не можеше да го определи, но го имаше — вероятно топъл полъх, игрива светлина насред посивялото небе или възможно бе само пръскането да бе заменило пляскането, когато нагазваше в локвата. Цяла зима тя ограждаше личното му място за паркиране — това, което все още носеше името му.

Постоя за миг, присвил очи към сутрешната облачна покривка. Изглеждаше както обикновено. Лежеше си там като защитен покрив над банката и го приветстваше с добре дошъл.

Същата тишина, както винаги.

Малко по-далеч, като че застинало, се намираше селото и напомняше, че съществува с лъкатушещ пушек от един или друг комин. Чу монотонната песен на синигера и го видя да наднича из гнездото под покрива. Заключи колата и измина метрите до безличния малък вход за персонала, където напъха внушителната връзка с ключове и отвори една подир друга трите масивни ключалки.

В банката миришеше на понеделник, на застоял въздух от уикенда. Лисбет щеше веднага да проветри, щом пристигнеше втора и започнеше да дърдори добродушно.

Той самият винаги беше пръв, по навик.

Всичко беше както обикновено.

Повтори си го няколко пъти: всичко е както обикновено.

Дори малко попрекали.

Застана до касата и издърпа чекмеджето. Извади продълговата златиста кутия и претегли внимателно с ръка една от дългите, четинести стрели. Специалното му оръжие.

Не бяха много тези, дори сред посветените, които наистина знаеха как трябва да изглежда стрела за дартс. Неговите бяха дълги, със специален дизайн, дванадесетсантиметрово тяло, от което почти седем сантиметра представляваха върхът. Това винаги учудваше противниците, които играеха с доста къси и гъсти пера.

Извади трите стрели и се приплъзна покрай междинната стена в офиса. Мишената го очакваше. Без да поглежда надолу, застана с върха на пръстите до малката черна черта точно на 237 сантиметра от мишената и хвърли ритмично една след друга трите стрели. Всичките се забиха в крайното обширно кръгче на единицата. Това беше загрявката.

Всичко си беше на мястото.

Всичко беше както трябва.

Сключи ръце, изви ги навън, докато се чу леко пукане, и остави пръстите да трептят във въздуха няколко секунди. После извади отново връзката с ключове от джоба на палтото, зави обратно покрай междинната стена в банковия салон, застана пред трезора и отключи. Вратата се приплъзна бавно, тежко, с приглушен тътен.

Звучеше както винаги.

Понесе торба с дебели пачки към мястото си на касата. Разстла банкнотите на работния плот. Погледа ги за миг, както обикновено.

Скоро Лисбет щеше да довтаса от входа за персонала и да започне да разправя семейни истории, последвана от Алберт с леко надуто покашляне и сковано кимване, и най-накрая Миа — мрачна, мълчалива и затворена, надзъртаща под бретона си. Скоро ароматът от кафето на Лисбет щеше да прогони последните останки от спарен въздух и да пръсне в офиса аурата на кротка човечност.

После следваха насъбралите се клиенти: селяните с остарели спестовни книжки, домакините, педантично отбелязващи нищожните си тегления, пенсионерите, борещи се да се отърват от котешката храна.

Досега се беше чувствал добре тук. Но селото ставаше все по-малко и по-малко, а клиентите намаляваха все повече и повече.

Всичко е както обикновено, помисли си той.

Отново заобиколи разделителната стена, щеше да успее с бърза игра на „501“. От 501 до нула. Няколко тройни двадесетици и няколко „булс ай“[1] ускориха броенето отпред назад.

Точно както винаги. Стрелите се забиха, където трябваше. Малко необичайният треперещ полет, който ги отличаваше, ги насочваше през цялото време към точното попадение. Оставаха му 87 точки, когато часовникът звънна.

Девет и половина.

Изцяло погълнат от стратегията преди последния кръг, той се запъти към външната врата и я отключи.

Всичко беше точно както винаги.

Трябва да го опростя, помисли си, едно петнадесет и едно двадесет, последвани от единствения „булс ай“ за сутринта, 50 точки, перфектно закръгляне. 85. Оставаше му само да изчисти двойния сектор на единицата. 87. Никакъв проблем. Трудното беше да забие третата стрела в малката черна точка на „булс ай“. Добро начало на деня.

Добро начало на един съвсем обикновен ден.

Уцели петнадесет във външния и двадесет във вътрешния кръг, заради тръпката. Стрелата се заклати до жицата към неприятната единица, но се задържа. Жицата също леко потрепери от докосването. Оставаше само окото на бика, точно в центъра. Концентрира се внимателно, вдигна стрелата, очерта кръга с дългия връх и я дръпна на десетина сантиметра назад, на височината на очите.

Точно тогава вратата се блъсна.

Не можеше да бъде. Нещо не беше както трябва. Така беше преди. Тогава.

Свали стрелата и се запъти към изхода.

Грамаден, приличащ на бик мъж сочеше дълъг пистолет към него. Застина на място. Всичко рухна. Беше грешка, такава грешка. Не сега. Само не сега. Подът се заклати под краката му.

Мъжът отиде до гишето и му подаде една празна чанта. Остави стрелата, отвори прозорчето и пое чантата парализиран.

— Напълни я — заповяда бикоподобният на развален английски.

Бавно и методично занарежда пачка след пачка. До чантата лежеше стрелата с дългия връх. В главата му настана пълен хаос. Помисли си, че му оставаше само окото на бика, сети се за Лисбет и че часът беше девет и половина, а вратата по стар навик бе отворена. Помисли за края на играта и анонимното кафяво писмо от висша инстанция, за юмруците и синините, за мекотата на Лена и зъбите, които глождеха под езика, и за окото на бика.

Здравенякът свали пистолета за миг и се огледа неспокойно наоколо.

Той се тревожеше дали ще спечели възможно най-много под възможно най-голям натиск.

— Побързай! — процеди през зъби „бикът“, като продължи да хвърля нервни погледи навън през прозореца. Очите му бяха черни, с червени кръгове.

Окото на бика, помисли си и грабна стрелата.

После оставаше само да изчисти резултата.[2]

[1] При играта на дартс стандартната мишена е разделена на двадесет номерирани секции; в центъра се намира т.нар. „булс ай“ (на английски bull’s eye, „окото на бика“, „точно в центъра“), попадението, в което се оценява с 50 точки. Около него е зеленото кръгче (25 точки) — бел.прев. ↑

[2] Изчистване на резултата, т.е. стигане до нула в играта на дартс „501“. Който пръв стигне до нула, се счита за победител — бел.прев. ↑

2.

Това, което първо впечатли Пол Йелм, беше колко отдавна не се беше возил в патрулка с примигваща синя светлина и виещи сирени. Сега седеше притиснат на задната седалка между двама униформени младши полицаи и един цивилен следовател, досущ приличащ на него. Наведе се напред и опря ръка на рамото на шофьора точно когато замириса на гума от острия ляв завой на шосе „Бутшюрка“.

— Най-добре да спрем сирените — кротко помоли Пол Йелм.

Шофьорът протегна ръка към копчето, но не стана тихо; свистящите гуми и силно ускоряващият двигател поддържаха шума.

Йелм гледаше цивилния си колега. Сванте Ернстсон държеше клатушкащата се каишка, която висеше от тавана. Наистина ли висяха каишки в модерните полицейски коли? — въртеше се в главата на Йелм, нещо, което не би трябвало да го вълнува в този момент.

Осъзна, че често мисли за неща, за които не трябваше да мисли.

И че все по-често го правеше.

Само преди месец Сванте Ернстсон беше излязъл невредим от напълно премазана полицейска кола на „Тегеленгсвеген“[1], след абсурдно преследване в индустриалната зона на Фития[2]. Ернстсон леко се засмя, когато автомобилът връхлетя натоварената магистрала на разклона за Фития, наклони се наляво при големия завой към Слагста и пресече кръстовището. „Тегеленгсвеген“ се простираше отдясно, Сванте Ернстсон се беше втренчил вляво. После леко се отпусна.

На Йелм му се стори, че вижда точно това, което виждаше и колегата му, и чувства точно това, което чувстваше и той. След почти седем години на тясно сътрудничество в един от най-тежките полицейски райони в страната се знаеха до болка. И все пак му беше ясно, че познаваха на практика само една много, много малка част от същността на другия. Нима след толкова години беше научил само това?

Самият той чувстваше празнота. Затова бе наблюдавал мимолетния страх на колегата си. За да избяга за малко от себе си.

Денят беше започнал по възможно най-лошия в представите му начин. В спалнята беше страшно задушно, ранното пролетно слънце беше напекло щорите и консервирало застоялия въздух. С упорита, напираща сутрешна ерекция беше пропълзял по-близо до Сила, която възможно най-незабележимо се беше увила като змиорка в противоположна посока. Не забеляза това, не искаше да го забележи, пълзеше към нея с инатливата си, страстна възбуденост. А тя се изплъзваше, сантиметър след сантиметър, докато изведнъж стигна до ръба на леглото и падна на пода. Подскочи, напълно буден, и седна в леглото с рязко „угаснала“ ерекция. Тя стана бавно от пода, клатейки глава. Беше вбесена. Бръкна с ръка в бикините и извади напоена с кръв превръзка, която протегна към него. Той направи гримаса на едновременно отвращение и извинение. Тогава видяха Дане да стои на вратата. Четиринадесетгодишното пъпчиво лице бе опулено в неприкрит ужас. След миг избяга. Чуха завъртането на ключа и „Public enemy“[3], увеличени до дупка. Спогледаха се. Отново сплотени от объркваща вина. Сила се втурна навън, но чукането по вратата на сина им не доведе до никъде.

Седяха и закусваха.

Тува и Дане бяха отишли на училище. Момчето не беше закусило, не беше изрекло и дума, не беше погледнало никого от тях. С гръб към Пол, Сила Йелм говореше на врабчетата в хранилката до прозореца на къщата в Норшборг[4]:

— Бил си на две раждания. Как можеш, по дяволите, все още да се отвращаваш от физиологията на женското тяло?

Чувстваше такава празнота. Колата мина бавно покрай стопанство Слагста отдясно и училище „Бруна“ — отляво. След това направи остър завой надолу към площад „Халунда“; за миг Сванте Ернстсон се озова в скута му. Размениха си уморени погледи и се взряха в късите, но претъпкани отсечки „Линвеген“, „Корнвеген“, „Хампвеген“, „Хавревеген“, които се нижеха покрай прозореца. Все с имена на житни култури — лен, ечемик, коноп, овес, — като учебник по агрономство. Наоколо се издигаха високи, еднотипни блокове, в контраст с аграрната терминология, построени през шестдесетте и седемдесетте години с брутална липса на фантазия. Почвата, помисли си Пол Йелм, без да осъзнава какво има предвид. Изчезналите гласове от живота на село ечаха в него като призраци.

До площада бяха спрели три полицейски коли с отворени врати. Зад част от вратите стояха наведени униформени полицаи с извадени оръжия, насочени в напълно различни посоки. Останалите тичаха наоколо и разпръсваха любопитни минувачи, детски колички и собственици на кучета.

Колата им се нареди до другите. Младши полицаите слязоха и се включиха в това, което по-късно щеше да бъде наречено „евакуация на района“. Йелм все още седеше наполовина в колата, докато Ернстсон излезе и се приближи към съседната. От нея се измъкна провисналото туловище на Юхан Брингман. Той разтегна бавно скования си гръб.

— Службата за имигранти — каза той с усилие по време на трудното излизане. — Трима заложници.

— Окей, какво знаем? — Ернстсон разкопча коженото си яке на късното зимно слънце и погледна от височината на ръста си прегърбеното тяло на Брингман.

— Ловна пушка, на втория етаж. Главната част от сградата е опразнена. Чакаме спецчастите.

— От Кунгсхолмен? — провикна се Йелм от колата. — Доста ще се забавят. Видя ли движението по Е-4?

— Къде е Брюн? — попита Ернстсон.

Брингман поклати глава.

— Не знам. Навярно чака тежката артилерия. Във всеки случай една от служителките успя да се измъкне. Покажи се, Юхана, ела. Това е Юхана Нилсон, работи в сградата.

Руса жена, около четиридесетте, излезе от колата и застана точно срещу Ернстсон, с едната ръка на челото, а с другата върху устните, гризейки нокът след нокът. Сванте Ернстсон я докосна приятелски по рамото и каза с най-спокойния си глас:

— Опитай се да се успокоиш. Ще се справим с това. Знаеш ли кой е той?

— Казва се Дритеро Фракула — отвърна Юхана Нилсон. Гласът й трепереше, но беше убедителна. — Косовски албанец. Отдавна е тук със семейството си, понесено от общата вълна за отзоваване. Мислеха, че всичко е уредено, чакаха само гражданство и изведнъж изненадващата вест. С напълно противоположен ефект, предполагам, земята се разтресе под краката им. Толкова ми е познато това чувство.

— Познаваш ли го?

— Да го познавам? За бога, той ми е приятел! Аз разглеждах случая му. Познавам децата му, съпругата му, проклетите му котки. Всъщност на мен иска да си отмъсти. Плах човек, на мравката път прави. Оказа се, че съм го лъгала. — Тя повиши глас: — Без да знам, съм го лъгала през цялото шибано време! Наредбите се променят, променят, променят. Как, по дяволите, да си вършим работата, когато всичко, което казваме, се превръща постоянно в лъжа?

Пол Йелм се надигна тежко. Съблече дебелото си дънково яке с яка от овча кожа, разкопча кобура от рамото и го хвърли в колата, пъхна оръжието отзад в колана на панталона и отново се облече.

Обладан бе от такава празнота.

— Какво правиш, мамка му? — попитаха в хор Сванте Ернстсон и Юхан Брингман.

— Влизам.

— Спецчастите ще дойдат всеки момент, за бога! — извика Ернстсон подире му, докато той пресичаше „Томтеберявеген“. Настигна го тичешком и го сграбчи за ръката. — Чакай, Пол, без глупости. Излишно е. Остави го на експертите.

После срещна погледа му. Видя празната решителност и пусна ръката му.

Познаваме се прекалено добре, помисли си Ернстсон и кимна.

Пол Йелм се промуши бавно нагоре по стълбите на службата. Нищо не се виждаше, нищо не се чуваше. Въздухът не помръдваше в пустата, опразнена сграда. Навсякъде бетон. Бетон с дебел слой приличаща на пластмаса боя, която сивееше, независимо от цвета, с посредствена украса от олющени петна. Странната топлина, трепереща като в пустинята, изсмукваше миризмата на урина, пот и алкохол. Така мирише Швеция, помисли си, докато се качваше.

Беше средата на деветдесетте.

Плъзна се бавно напред по празния, скучен коридор и стигна до затворената врата. Пое дълбоко въздух и извика:

— Фракула!

Остана съвсем, съвсем притихнал. За да не го нападнат мислите, продължи:

— Казвам се Пол Йелм и съм полицай. Сам съм и не съм въоръжен. Искам само да си поговорим.

Чу се лека суматоха зад вратата. После мрачен глас каза почти недоловимо:

— Влез.

Още една глътка въздух и отвори вратата.

На пода в канцеларията седяха две жени и мъж с ръце на главата. Съвсем до тях, до стената без прозорец, стоеше дребен, мургав мъж в кафяв костюм, с жилетка, вратовръзка и ловна пушка. Последната бе насочена към ноздрите на Пол Йелм. Затвори вратата след себе си и вдигна ръце във въздуха.

— Знам какво ти се е случило, Фракула — каза напълно спокоен. — Трябва да се справим с тази ситуация, без някой да пострада. Ако се предадеш сега, все още можеш да обжалваш решението, иначе те чака затвор, а след него директно отзоваване. Погледни, нямам оръжие — продължи, като бавно изхлузи дънковото яке и го хвърли на пода.

Дритеро Фракула силно примигна. Пушката сочеше ту към Йелм, ту към тримата служители на земята.

Не ме карай да се обръщам, мислеше Йелм, говори, говори. Покажи, че му съчувстваш. Използвай думи, с които да го накараш да се замисли. Отвлечи вниманието му.

— Помисли за семейството си — успя да продължи. — Какво ще правят децата ти без твоята подкрепа? Жена ти работи ли? Как ще си намери работа, Фракула? Какво образование има?

Пушката се задържа към него, това и целеше. Фракула внезапно проговори, почти рецитираше на чист шведски.

— Колкото по-тежко престъпление извърша, толкова по-дълго ще можем да останем. Мислил ли си за това? Няма да върнат семейството ми без мен. Жертвам се заради тях. Не може ли да се приеме така?

— Грешиш, Фракула. Семейството ти незабавно ще замине при сърбите без каквато и да било закрила. Как мислиш, че ще постъпят те с жена и малки деца, опитали се да избягат? И какво мислиш, че те очаква в затвора, ако убиеш полицай, невъоръжен полицай?

За секунда мъжът, напълно объркан, снижи пушката няколко сантиметра. Йелм издебна момента. Бръкна отзад, извади оръжието и стреля.

Един глас утихна вътре в него: Как можеш, по дяволите, все още да се отвращаваш от физиологията на женското тяло?

За момент, като че изтръгнато от реалността, всичко застина. Фракула все още държеше пушката си, напълно вцепенен. Обърканият му поглед се губеше в този на полицая. Всичко можеше да се случи.

— Ай — завайка се Дритеро Фракула, изпусна пушката и се строполи напред.

Каквото повикало, такова се обадило, въртеше се в главата на Йелм, който се чувстваше зле.

Служителят на пода придърпа оръжието и здраво го притисна към главата на похитителя. Петното от кръв под дясното рамо ставаше все по-голямо.

— Пусни оръжието, за бога! — кресна Пол Йелм и повърна.

[1] Vag (шведски) — път — бел.прев. ↑

[2] Квартал в южната част на Стокхолм, населен предимно с имигранти и с висок процент на престъпност — бел.прев. ↑

[3] Известна рап група — бел.прев. ↑

[4] Предградие на Стокхолм — бел.прев. ↑

3.

Първо се долавя чудатото лутане нагоре-надолу по клавишите на пианото, придружено от високомерното и може би леко звънливо звучене на чинелите и възможното докосване на четките по барабана. Понякога пръстите се отклоняват малко от набелязания път нагоре в леко, меланхолично чувство, но без да прекъсват наперения двутактов ритъм. След кратка пауза саксофонът се присъединява към същия джазов рефрен и всичко се променя. Ето го и баса, спокойно сменящ темпото, саксофонът се раздвижва, пианото пръска спорадични акорди на заден план, смущавани от нечие лутане зад привидно мързеливите импровизации на саксофона. Пинцетите попадат в дупката, дърпат, дърпат. Саксофонът чурулика в лек дисонанс, но незабавно се връща в темата. Пианото е спряло, настава такава тишина, че за кратко се чува публиката. Пинцетите намират това, което търсят. Саксофонистът вика: „Йе“ между няколко бързи импровизации. Публиката крещи: „Йе“. Дълги тонове. Пианото все още мълчи. Откъслечни ръкопляскания.

Пианото се завръща. Същото лутане, като в началото, все повече отклонения, оттенъци, все по-свободни трели. Само пианото, басът, барабаните. Пинцетите попадат във втората дупка. Този път е по-лесно. Двете бучки падат в джоба. Сяда на дивана.

Лутанията на пианото се връщат в началото. Басът спира. Но ето че поема отново заедно със сакса. Сега и четирите се разхождат в мъглата. Следват ръкоплясканията. „Йе“.

Натиска дистанционното. Става страшно тихо.

Бавно се изправя. Застива за миг в голямата стая.

Няколко прашинки кръжат високо, високо горе на несъществуващото течение около кристалния полилей. Матовият цвят на модерния дизайн на стереоуредбата не отразява слабата светлина. Банг & Улуфсен[1].

Банг, тряс[2], мисли си. Улуфсен, мисли си. После спира да мисли.

С пъхнатата в ръкавица ръка нежно гали лъскавата кожена повърхност на дивана, преди колебливо да пристъпи върху приятно скърцащия паркет. Заобикаля големия двадесет и пет квадратни метра пакистански килим, изработен на ръка в продължение на месец от робуващи пакистански деца, и се отправя по коридора към верандата. Отваря вратата и спира за миг точно до хамака. Пълни дробовете си с хладния въздух на спокойната пролетна вечер и оставя погледа да отпочине върху редовете от ябълки: Астрахан и Окерьо, Ингрид Мари и Лобо, Транспаренте Бланш и Каника. На всяко дръвче има малка табелка, забеляза я, като влизаше. Все още ябълките са само на картинка, ослепителни, шарени, много преди дърветата да са цъфнали. Плоски сурогати.

Иска му се да вярва, че чува песента на щурците; но тя се върти само в главата му. Тряс, мисли си. И Улуфсен, мисли си.

Не беше истински трясък, разбира се.

Затваря вратата на верандата и се връща по дългия коридор в огромната всекидневна. Отново гледа да не стъпва върху огненочервените фрески на ръчно изработения килим. Приближава стереоуредбата и натиска копчето за изваждане на касетката. С леко елипсовидно движение тя бавно се подава от касетофона. Взима я и я прибира в джоба. Спира стереото.

Оглежда се наоколо в стаята. Каква атмосфера, мисли си. Дори и прашинките изглеждат като специално поръчани, за да пасват на кристалния полилей, около който стилно кръжат.

В съзнанието му изплува списък. Мислено отмята нещо в него.

Кюну, сеща се и се усмихва._ Това не е ли игра за парти?_

На излизане от голямата всекидневна минава по малко по-различен път. Масата от тиково дърво с четирите прилежащи стола с високи облегалки стои върху друг ръчно изработен килим, въобразява си, че е персийски. В бежов нюанс, за разлика от пакистанското червено.

Въпреки че сега доста си приличат.

Съвсем до масата трябва да прекрачи това, което придава червен оттенък на персийския килим. И да продължава да прекрачва.

Навън в градината разбудилата се луна наднича изпод пухкавите облаци и оставя забулени феи да танцуват върху голите ябълкови дървета.

[1] Bang & Olufsen — датска фирма, производител на телевизори, стереоуредби и т.н., основана през 1925 г. от Петер Банг и Свен Улуфсен — бел.прев. ↑

[2] Bang (шведски) — трясък — бел.прев. ↑

4.

Комисар Ерик Брюн вероятно беше натиснал едно зелено копче някъде върху бюрото, защото, придружена от бръмчене, една зелена лампа освети табелата с името му на вратата в коридора. Пол Йелм на свой ред натисна бравата на вечно затворената врата и влезе.

Това беше полицията, чието странно географско местонахождение можеше да се определи приблизително така: Фития, пощенски код в Норшборг, община „Бутшюрка“, полицейски участък „Худинге“. Ако човек не желаеше да произнася името „Фития“, поради асоциация с думата за женски полов орган[1], винаги можеше да каже „Бутшюрка“[2], където освен църквата се намираха и доста приятни места като Вошта и Грьодинге, или пък Норшборг, родното място на гения на тенис на маса Дж. У Валднер и на популярния отбор по хокей на трева „Балруг“, а защо да не предпочетеше и свързваното със спане предградие Худинге от произношението на шведската дума за възглавница „кудде“. Самият Йелм живееше в къща в Норшборг, през няколко двора от родния дом на Валднер. Въпреки това никога не можеше с точност да каже къде се намираше. Най-малко пък в днешно време.

Мястото, забравено от бога, помисли си фаталистично и влезе в стаята, наричана „Кафявата стая“, с тапети, сменяни веднъж в годината, които винаги ставаха кафяви само след няколко дни; Ерик Брюн редовно освещаваше новите тапети с оставена да гори пура и облаци дим, изпускани от дробовете. Йелм никога не беше ходил у Брюн, в ергенския му апартамент в Ериксберг, мълвите, за който добиваха митични размери, но можеше да си представи как изглеждаха стените там. Той, от своя страна, не пушеше, но от време на време запалваше по цигара, за да не се превръща в роб на добродетелта, както беше казал някакъв мъдрец.

Днес вече беше изпушил шест и знаеше, че ще станат повече. Никотинът го беше позамаял и за пръв път влизането в стаята на Брюн, чиято атмосфера бе определена от здравните служби за нездравословна, не беше съпроводено от спонтанен шок. Един прекалено стриктен служител бе залепил веднъж рисунка на череп и кости на вратата му и Йелм и Ернстсон бяха изгубили три часа от ценното си работно време, за да я изтъркат.

Ерик Брюн не беше сам. Седеше зад претрупаното бюро и пафкаше една огромна руска пура. На дивана до стената с прозорците се бяха разположили двама излъскани господа на възрастта на Йелм, около четиридесетте — но на кого би му хрумнало да нарече него „господин“? На тях им прилягаше от само себе си. Не знаеше кои са, но познаваше строгостта на лицата им.

Да, да, беше го очаквал.

Брюн надигна тромавото си туловище и се запъти да го посрещне; подобно физическо усилие представляваше рядкост. Подаде му ръка за поздрав и се почеса по посивялата си червеникава брада.

— Моите поздравления — каза той, като много ясно подчерта моите. — Изключителен професионализъм. Как се чувстваш? Говори ли със Сила?

— Благодаря — отвърна Йелм с поглед към господата на дивана. — Още не съм я открил. Предполагам, ще го научи от другаде…

Брюн кимна изчакващо и се върна на любимия си стол.

— Както казах, аз и всички в управлението те поздравяваме и подкрепяме… Не отговори на въпроса как се чувстваш…

— Да, прав си — каза Йелм и седна на стола срещу бюрото.

Още едно от продължителните кимвания на Брюн, докато говореше.

— Разбирам — продължи той, смучейки пурата. — Да ти представя Никлас Грундстрьом и Улф Мортенсон от Отдела за вътрешни разследвания. Дали те имат намерение да те поздравят, все още не е ясно.

Тъй като кратката тирада на Брюн прозвуча като сбогуване, двамата господа на дивана се изправиха. Настана моментно колебание, защото комисарят не помръдна от мястото си и продължи да пуши черната пура — какво не биха дали и двамата, за да избегнат тази ситуация на известна несигурност. Йелм благодари на Брюн с видимо равнодушен поглед и получи подобен в отговор. Комисарят дръпна за последно и бавно се надигна.

— Омбудсманът на Отдела за безопасност е решил да не напускам стаята си с пура в ръка — извини се и излезе, обвит от облаци дим.

Смачканият фас продължи да дими с кафяв пушек от пепелника.

Грундстрьом го отмести така, като че отместваше престояла месец кофа с изпражнения, и седна без огромно желание на добре опушения, приличащ на фотьойл работен стол на Брюн. Мортенсон се върна обратно на дивана. Колегата му постави куфарчето си на бюрото и извади очила с почти кръгли стъкла, които внимателно закрепи на носа си. После измъкна голям кафяв плик и вечерен вестник. Премести куфарчето на пода и показа заглавната страница на „Експресен“[3]. Заглавия с големи букви крещяха: „БРАВО. ГЕРОЯТ ОТ ФИТИЯ. ПОЛИЦАЙ — ГЕРОЙ В ЗАЛОЖНИЧЕСКА ДРАМА.“ Под тях се мъдреше една почти десетгодишна снимка на тогавашния младши полицай Пол Йелм.

— Медиите са разпределили ролите — каза Никлас Грундстрьом с висок, важен глас, сгъна вестника и се вторачи в Йелм. — В днешно време го правят много бързо, нали? Успели са да го публикуват още вечерта. Писалката е по-бърза от мисълта.

— Стара поговорка — обади се Йелм, без да се замисля, и прехапа езика си.

Грундстрьом го гледаше с непроменена физиономия. Наведе се и извади малък магнетофон от куфарчето.

— Надявах се да мога да го избегна — продължи и натисна копчето за начало. — Разпит с криминален инспектор Пол Йелм, проведен от Грундстрьом и Мортенсон в полицейски участък „Худинге“, тридесети март тази година, 17:06 часът.

— Разпит? — повтори Йелм.

— Разпит — потвърди Грундстрьом. — Сам си го избра.

Йелм прехапа още веднъж езика си. Не трябваше да произнася и дума повече. Заваляха въпросите:

— Членуваш ли или членувал ли си в антиимигрантска организация?

— Не — отговори Йелм, като се опита да запази пълно спокойствие.

— Какво е отношението ти към имигрантите?

— Нито добро, нито лошо.

Грундстрьом затършува в големия кафяв плик, измъкна нещо, приличащо на регистър, и зачете:

— Четиридесет и два процента от тези, които си арестувал, откакто работиш в областта, са лица с чужд произход. През последните години процентите са стигнали дори до петдесет и седем.

Йелм се изкашля и старателно се концентрира.

— В цялата община „Бутшюрка“, според последното преброяване, тридесет и два процента от населението е с чужд произход, като двадесет процента от тях са чужди граждани. Тук, на север, в Албю, Фития, Халунда, Норшборг, цифрата е значително по-голяма, над петдесет процента, дори над петдесет и седем. Четиридесет и два процента от залавянията на имигранти показват по-скоро че лицата с шведски произход в района са по-склонни към извършване на престъпления. Във всеки случай цифрите не доказват наличието на расизъм, ако това целите.

Йелм беше много доволен от отговора си, за разлика от Грундстрьом.

— Как, по дяволите, ти хрумна да влезеш и да стреляш по онзи мъж в стил „Мръсният Хари“?

— Онзи мъж, както го наричаш, се казва Дритеро Фракула и произхожда от албанското малцинство в провинция Косово, в Южна Сърбия. Вероятно знаеш за обстановката там. Почти всички косовски албанци от района, хора, които са се интегрирали и са научили шведски, чиито деца ходят в шведски училища, почти всички те ще трябва да напуснат страната. Това не става просто ей така.

— Още по-малко основание да влизаш и да стреляш по него. Спецчастите на Националната полиция са били на път, специалисти, експерти. Защо, дявол да го вземе, трябваше да влизаш там сам?

Йелм не успя да прехапе езика си:

— За да спася живота му, за бога!

Наближаваше осем вечерта.

Йелм и Брюн седяха в „Кафявата стая“: Брюн във фотьойла си, Йелм полулегнал на дивана. Пред тях на бюрото стоеше голям магнетофон. Слушаха записа. Чу се: За да спася живота му, за бога!

Брюн щеше да глътне пурата. Спря магнетофона с рязко движение.

— Ти — каза той и посочи към Йелм със същия рязък жест — си голям смелчага.

— Идиотско е, знам… — отвърна Йелм от дивана. — Точно толкова, колкото тайно да запишеш разпита на Отдела за вътрешни разследвания.

Брюн вдигна рамене и пусна отново записа. Първо кратка пауза, последвана отново от гласа на Йелм:

— Тези специални части са специалисти в едно-единствено нещо, знаете го толкова добре, колкото и аз: да обезвредят похитителя, без да пострадат заложниците. Обезвреждам: в значението на елиминирам, в значението на убивам.

— Наистина ли смяташ, че ще ти повярваме, че си стрелял, за да го спасиш?

— Вярвайте, в каквото си щете!

Брюн го погледна и поклати строго глава; сега беше ред на Йелм да вдигне рамене.

— Точно това не ни е позволено — продължи Грундстрьом с обичаен глас, който си възвърна след предишните реплики. — Тук сме, за да разграничим правилното от неправилното, да се убедим, че не си извършил служебна грешка, и да се отървеш без порицания. Така се подкопава съдебната система. Ако е необходимо, трябва да те накажем. Тук нашето мнение не важи.

— За протокола — каза Йелм. — Стрелях в осем и четиридесет и седем, спецчастите пристигнаха в девет и тридесет и осем. Нима трябваше да клечим отвън и да чакаме почти час, при отчаян, въоръжен с пушка мъж, изплашени заложници и цял парализиран търговски център?

— Окей, нека за момент да оставим въпроса защо и да разгледаме де факто постъпката ти.

Пауза. Грундстрьом и Мортенсон си размениха местата. Йелм си мислеше що за хора използват израза де факто.

Контролираният глас стана значително по-груб:

— Така. Може да се каже, че досега надничахме от повърхността. Време е да се заемем със същината на проблема.

Брюн спря магнетофона, сбърчи вежди и се обърна искрено изненадан към Йелм:

— Нима твърдиш съвсем сериозно, че тези двамата са прибягнали до хватката „добро ченге — лошо ченге“? И то срещу един опитен в разпитите полицай?

Йелм отново вдигна рамене и усети сънят да се приближава. Проточилият се ден едва ли щеше да стане по-кратък. Когато Мортенсон заговори, гласът му се примеси с думи и образи от всяко кътче на съзнанието. В краткия унес те се бореха за надмощие. После заспа.

— Стъпка по стъпка. Първо: извикал си направо през вратата, без предупреждение; само това е можело да доведе до катастрофа. Второ: твърдял си, че не си въоръжен, въпреки че пистолетът ти е стърчал от колана на панталона; достатъчно е било само да те помоли да се обърнеш, за да стане катастрофата факт. Трето: излъгал си похитителя; ако е знаел малко повече, катастрофата е била неизбежна. Четвърто: когато си стрелял, не си се целил по регламентирано място; можело, е да завърши фатално.

— Как е той? — попита Йелм.

— Какво? — не разбра Мортенсон.

— Как се чувства?

— Кой, по дяволите?

— Дритеро Фракула.

— Какво е това, за бога? Сорт портокал? Трансилвански граф? Концентрирай се върху фактите, да му се не види!

Това са факти. Това са факти.

Паузата беше толкова дълга, че Брюн започна да се върти, чудейки се дали това не е краят. Йелм не можеше да му помогне, спеше дълбоко. Вместо него Грундстрьом се обади на заден план:

— Лежи в хирургията на Худинге под постоянно наблюдение. Състоянието му е стабилно, което не може да се каже за действията ти. Ще продължим утре в единадесет. Благодаря, Йелм.

Последва влачене на столове, спиране на магнетофона, прибиране на документи, затваряне на куфарче и врата. Комисар Ерик Брюн запали черна като въглен, неравно завита пура и се концентрира. Най-сетне частта, която очакваше. Пръв започна Грундстрьом.

— Той е невероятно обигран. Как, мамка му, му позволи да се измъкне така лесно? „Трансилвански граф“. По дяволите, Уфе! Не можем да оставим тази персона да ни се изплъзне. Един „Мръсен Хари“, който пробива системата, без косъм да падне от главата му, и проправя път на стотици, малко или много расисти, в цялата страна.

Продължението се губеше в мъгла. Мортенсон мънкаше нещо, Грундстрьом въздишаше, столове трополяха, врата се отваряше и затваряше. Брюн спря записа и поседя за миг.

Ясният пролетен ден потъна в смразяващата тъмнина около сградата на полицията. Пребори се да стане от стола и закрачи към заспалия Йелм. Преди да дръпне дълбоко и да изпусне пушека направо в лицето му, го погледна и бавно поклати глава.

Няма да мога да го задържа още дълго тук, помисли си и изпусна дима от устата. Така или иначе, ще изчезне.

Йелм се задави и се събуди. Очите му течаха и първото, което видя през завесата от дим, беше комбинация от побелели, червеникави косми и двойна брадичка.

— Десет и половина — каза Брюн, докато приготвяше старото си, протъркано куфарче. — Наспи се утре сутрин. Опитай се да бъдеш ясен и точен. Може би малко повече от днес.

Йелм закрачи тежко към вратата. Обърна се. Брюн му кимна добронамерено. Вместо прегръдка.

Какво казват обикновено? — мислеше си Йелм, докато отваряше хладилника, за да извади една бира. Хетеросексуалните мъже на средна възраст, с бяла кожа, работещи на пълно работно време, са обществената норма. На нея се базират всички останали общоприети ценности. Здравният стандарт. Друга фраза изплува в съзнанието му: Да бъдеш жена, не е болест. Само отклонение. А да не говорим за хомосексуалност, младост, старост, тъмна кожа, акцент. Така изглеждаше светът му: в рамките на нормалното — всички тези хетеросексуални белокожи полицаи на средна възраст, извън тях — всички останали. Съзерцаваше различните, седнал на дивана — тридесет и шестгодишната съпруга Сесилия и дванадесетгодишната дъщеря Тува. „Общественият враг“ беше оттатък, чуваше се.

— Хайде, татко! — извика Тува. — Ще изпуснеш!

Влезе във всекидневната, цедейки през зъби бирата. Сила наблюдаваше десетилетния му навик с известна неприязън, но бързо се концентрира върху телевизора. Чу се мелодията на „Актуално“[4]. Беше попаднал в новините. Доста преувеличено, помисли си.

— Заложническа драма се разигра тази сутрин в офиса на Миграционните власти в Халунда, на юг от Стокхолм. Въоръжен мъж нахлу веднага след отварянето и заплаши трима служители с миниатюрна ловна пушка. За щастие всичко приключи благополучно.

За щастие, помисли си и каза:

— Офисът на Миграционните власти в „Бутшюрка“, намиращ се в Халунда.

Жените в семейството го погледнаха и прецениха коментара му всяка посвоему. Тува разсъждаваше така: нима това е най-важното, а Сила си помисли: както винаги изразяваш недоволството си, като търсиш фактическите грешки, чувствата се превръщат в мисли, предчувствията — във факти.

Телефонът иззвъня. Йелм се оригна и отговори.

— Офисът на Миграционните власти в Халунда ли е? — беше Сванте Ернстсон.

— Миниатюрна ловна пушка… — допълни Пол Йелм.

Смях от двете страни, като между колеги. Предимството да говориш, без да те виждат. Необходимото вдетиняване. Различните видове смях. Още по звученето чуваш, че е насочен към определен човек. Същевременно се задълбочава, ако е насочен към самия тебе.

— Как е? — попита Ернстсон най-накрая.

— Горе-долу.

— Почва! — възкликнаха в един глас Сила, Тува и Сванте.

Старият опитен репортер стои на „Томтеберявеген“, загърбил площад „Халунда“. Слънчев пролетен следобед. Гъмжи от народ. Всичко изглежда съвсем нормално. Агитка с шалове на АИК[5] застава зад ентусиазираната осанка на репортера и прави знаци за победа.

— В осем и двадесет… — започна репортерът.

— Осем и двадесет и осем — поправи го Йелм.

— … мъж от косовско-албански произход влиза в офиса на Миграционните власти в Халунда, въоръжен с ловна пушка. От присъстващите четирима служители взима трима за заложници. Четвъртият успява да се измъкне. Завежда ги на втория етаж и ги поваля на пода. След близо двадесет минути полицай Пол Йелм от полицейски участък „Худинге“ се отправя към…

Направената преди десет години снимка изпълни екрана.

— Откъде се взе това? — възмути се Йелм.

— Какво сладурче — не се сдържа Ернстсон.

— Бяха в болницата — заобяснява Сила, като го гледаше. — Явно не те бяха открили в някой медиен регистър. Нося тази снимка в портфейла си.

— Носиш я?

— Носех я.

— … сградата. Качва се незабелязано по стълбището и успява да влезе в барикадираната стая…

— Барикадирана — повтори Ернстсон в слушалката.

— … и ранява похитителя в дясното рамо. Според тримата присъстващи служители намесата на Йелм е била образцова. За съжаление не успяхме да заснемем коментар на самия Пол Йелм или поне на шефа му в худингския участък — комисар Свен Брюн.

— Добрият стар Свемпа — не спираше Ернстсон отсреща.

Репортерът продължи:

— Брюн посочи, че разследването не е приключило, и се въздържа от коментари. Но вие, Арвид Свенсон, сте били един от заложниците. Разкажете.

Мъж на средна възраст се появи до репортера. Йелм го разпозна. Беше този, който бе притиснал пушката към главата на загубилия съзнание Фракула. Процеди през зъби последната глътка бира.

— Ще ти се обадя — каза на Ернстсон и отиде в тоалетната.

Погледна се в огледалото. Лице като лице. Без особени белези. Прав нос, тесни устни, тъмнорус, късо подстриган, тениска, венчална халка. Нищо повече. Дори не беше започнал да оплешивява. Ранна средна възраст. Две деца на границата на пубертета. Никакви особени белези.

Изобщо никакви белези.

Когато се смееше, гласът му ехтеше съвсем кухо. Горчивият, скучен смях на уволнен полицай с нисък чин.

Улф Мортенсон започна:

— Двете обилни кръвотечения на тила остават неизяснени.

Пол Йелм го прекъсна:

— Не сте ли разговаряли със заложниците?

— Ние си гледаме нашата работа, а ти — своята. Става ли? Макар и да не е така. Според съдебния лекар нараняванията на главата са причинени от цевта на пушката. Нима си я грабнал от ръцете му и си го ударил по главата?

— Значи не сте говорили със заложниците…

Сега Мортенсон и Грундстрьом седяха един до друг в обикновена, студена, стерилна стая за разпит. Може би бяха предусетили малката маневра на Брюн с магнетофона. Седяха в пълно мълчание и чакаха Йелм да продължи. И той го направи.

— Когато Фракула падна, пушката се озова на пода, съвсем до служителя Арвид Свенсон. Той я вдигна и я притисна към главата на поваления.

— И ти позволи това?

— Бях на пет метра от тях.

— Но позволи на този служител да притисне зареденото оръжие, с освободен спусък, към главата на мъж в безсъзнание.

— Никой не знаеше дали е в безсъзнание, или не, така че служителят Свенсон постъпи съвсем правилно, като му отне оръжието. Макар и да не трябваше да го притиска към главата. Затова и му креснах.

— Но не си помръдна и пръста да го спреш?

— Не. Но той остави пушката след миг.

— След миг… Колко дълъг?

— Толкова, колкото да повърна цялата шибана закуска.

Пауза. Най-сетне Мортенсон каза бавно и злобно:

— По средата на своеволния проект, когато би трябвало да си в очакване на експертиза, си излязъл от форма поради собствените си физиологични нужди. Представи си, че Свенсон беше застрелял похитителя, представи си, че съвсем не беше обезоръжен: какво щеше да стане тогава? Оставил си много висящи конци, без да ги завържеш.

— Малко пресилваш — възмути се Йелм.

— Какво? — продължи Мортенсон.

— Повърнах, защото похитителят беше обезвреден. Защото за първи път в живота си бях ранил човек. Вероятно чувството ви е познато.

— Естествено. Но не в толкова важна и напълно своеволна еднолична акция.

Мортенсон поразрови бумагите си и продължи след малко:

— Това е фактически кратко приложение към вече дългия списък от съмнителни действия. В целостта си изглежда така. Първо: влязъл си сам, въпреки че спецчастите са били на път. Второ: извикал си през вратата, без да предупредиш. Трето: твърдял си, че не си въоръжен, въпреки че пистолетът е стърчал от колана ти. Четвърто: излъгал си похитителя в опитите да го убедиш. Пето: стрелял си по нерегламентирано място. Шесто: не си обезоръжил ранения. Седмо: допуснал си уплашен заложник да употреби насилие и почти да застреля похитителя. Започваш ли да разбираш проблемите, пред които сме изправени?

Грундстрьом се изкашля и взе думата:

— Освен този официален списък има още няколко елемента, които заслужават внимание. Те са еднакво важни и засягат работната политика и дисциплината. Отчасти става въпрос за недоверието към полицейската институция, отчасти — за имигрантите. Заедно проправят път на манталитета на свободната практика, който няма място тук. Не казвам, че си расист, Йелм, но постъпката ти и похвалите в медиите рискуват да легитимират отношения, които се ширят прикрити сред голяма част от колегите. Разбираш ли какво казвам?

— Искате да дадете пример…

— Не искаме. Трябва! Факт е, че си един от най-малко корумпираните полицаи. Разговорлив си, разсъдлив си, дори прекалено. Но задачата ни е ясна: не да се отървем от отделни прогнили служители, това е следствие, а да се погрижим неприятните настроения след полицейските власти да не получат официална санкция. Защото в противен случай, по дяволите, ще заприличаме на полицейска държава. Това се отнася за цялото общество. Бездната дебне вътре в нас. Отраженията на собствените ни неуспехи. Гласът на народа, гласът на простите решения. А кожата на това свободно, сплотено обществено тяло е полицията. Ние сме на повърхността, най-близо до ужаса, най-уязвими от всички. Ако кожата се разпори на точното място, вътрешностите ще изтекат. Разбираш ли какво би предизвикал със свободните си инициативи? Искам наистина да го проумееш.

Йелм гледаше Грундстрьом право в очите. Не знаеше точно какво вижда. Амбиция и кариеризъм в борба с вярност към дълга и искреността, може би. Може би дори истинско безпокойство за настроенията, които, без съмнение, бълбукаха под „униформената“ повърхност. Грундстрьом никога нямаше да бъде просто един от колегите. Ролята му винаги щеше да остане специална, отделна. Мечтаеше да бъде свръх асът на полицейската институция. Едва сега разбра какво величие му бяха изпратили. И защо.

Погледна в масата, като че да я пробие, и каза тихо:

— Всичко, което исках, беше да реша една сложна ситуация възможно най-бързо, най-просто и най-добре.

— Никой не може да действа на своя глава — посочи Грундстрьом и улови погледа му. Опитваше се да звучи човешки. — Всяко действие е част от множество други.

— Знаех, че мога да го спася. Това беше всичко, което исках.

Грундстрьом прикова очи в него.

— Наистина ли? — попита. — Надникни в душата си, Йелм.

Поседяха малко, зяпнали се един друг. В някакво безвремие. Нещо се случи, нещо се промени.

Накрая Грундстрьом стана с въздишка. Мортенсон го последва. Докато първият събираше куфара си, Йелм забеляза колко млад беше всъщност. И все пак бяха връстници.

Мортенсон каза:

— Като начало бих искал да получа картата и оръжието ти. До следващо нареждане си отстранен от длъжност. Разпитът продължава утре. Не сме приключили, Йелм.

Йелм постави картата и оръжието на масата и напусна стаята. Затвори вратата наполовина, „подслушваческо затваряне“, и допря ухо към тесния процеп.

Сякаш чу глас да казва: Пипнахме го.

Или му се беше сторило.

Стоеше и пикаеше в непрогледната тъмнина, дълго, дълго. Пет късни вечерни бири трябваше да излязат наведнъж. Докато миризмата на урина превземаше тоалетната, контурите в банята започнаха да се различават. Стана достатъчно светло, за да се вижда в непрогледната тъмнина. Преди половин минута беше толкова тъмно, че самата тъмнина чезнеше. Едва когато изтръска последните капки, тя се появи отново.

Пускайки водата, си помисли, че единствената урина, която не миришеше лошо, беше собствената.

Отново застана пред огледалото. Слаба ивица светлина в тъмнината. В същата тъмнина, в която се намираше през цялото време той самият, съзря Грундстрьом, който изрече: Надникни в душата си, Йелм. Изведнъж се появи и Мортенсон: Не сме приключили, Йелм. И Сванте: Чакай, Поле, без глупости. А ето го и Дане, сина, там зад светлата мембрана с ужасения пубертетски поглед, насочен към него. Бавно го измести Фракула: Жертвам се заради тях. И Сила, Сила се побираше и в тъмнината без лице: Как можеш, по дяволите, все още да се отвращаваш от физиологията на женското тяло?

Надникни в душата си, Йелм.

Толкова празна, толкова ужасно празна.

Всичко рухва. Отстранен, уволнен. Дори без социална помощ. Кой би имал нужда от употребен полицай?

Стаята за почивка в участъка, омразата към социалното подпомагане, обидният за имигрантите жаргон. Разбира се, че споделяше всичко това. Беше презирал живеещите на социална помощ, „тънещата в разкош“ измет. Ето че щеше да се превърне в част от нея. Едва се държеше на краката си. Витаеше в една ужасна празнота.

Къде беше полицейското ръководство? Всички го бяха изоставили. Би могъл да ги убие всичките.

Грундстрьом: Защото в противен случай, по дяволите, ще заприличаме на полицейска държава.

Предметите в банята не бяха вече само очертания, бяха добили нормалните си размери. Светлината — извикана от нощта, очите му я бяха извикали. Лицето му също би трябвало да се вижда.

Но не. Все още почиваше в тъмнината.

Силует.

Надникни в душата си, Йелм.

[1] Fitta (шведски, жаргон) — женски полов орган — бел.прев. ↑

[2] Kyrka (шведски) — църква — бел.прев. ↑

[3] Голям вечерен вестник в Швеция — бел.прев. ↑

[4] Aktuellt — новинарска емисия на Шведската национална телевизия — бел.прев. ↑

[5] Известен футболен отбор в Швеция — бел.прев. ↑

5.

Седи, без да помръдва, в тъмнината, която не е напълно непрогледна. През вратата на балкона се процежда светлината от уличните фенери. Ако завърти глава, ще види двете големи музейни сгради да почиват в оскъдната си осветеност. Но главата му остава неподвижна. Никой не нарушава тишината. Погледът му е насочен през цялото време към пода на голямата всекидневна и полуотворената двойна врата към коридора. Вече е огледал стаята. Има и керамична, и открита камина. До откритата стоят матовочерен телевизор с голям екран и едно върху друго видео и стерео. Подът е покрит с три изтъкани на ръка килима, върху които са разположени два комплекта маси за хранене със столове и кървавочервена кожена холна гарнитура от пет части. По стените виси автентично шведско модерно изкуство: три картини на Петер Дал, две на Бенг Линдстрьом и две на Ула Билгрен. На полицата над камината се мъдри една от големите мозаични патици на Ернст Билгрен. Общо седем керамични камини на двете нива на апартамента. Ако предишната всекидневна беше кичозна, то тази е изключително стилна.

Седи в една и съща поза повече от час.

Ето че външната врата се отваря. Многото ключове затрудняват мъжа. Знае, че е сам. Той псува, не особено грубо в коридора; доста, но не прекалено пиян. По-скоро замаян от алкохола, той усеща момента на най-голямо опиянение и успява да го задържи цяла една вечер. Като тази. Чува го да събува обувките и педантично да нахлузва пантофите; дори му се струва, че долавя разхлабването на вратовръзката, останала да виси на врата му върху копринената риза. Разкопчава и сакото.

Отваря едното крило на вече полуотворената двойна врата, висока почти три метра. Влиза във всекидневната, спъва се с една от чехлите, псува, навежда се, успява отново да я нахлузи, изправя се и го забелязва през маранята на щастливото си опиянение. Опитва се да го фокусира.

— Ти пък кой си? — възкликва мъжът надуто.

Познати последни думи. Седящият вдига пистолета в скута си и натиска спусъка — два бързи приглушени изстрела.

Мъжът не помръдва, задъхан. Сяда на пода и се навежда към коленете си. Остава така десет секунди. После се прекатурва встрани.

Неканеният гост поставя пистолета на стъклената маса и поема дълбоко дъх. В съзнанието си вижда списък. Отмята наум в него. После се насочва към стереоуредбата и я пуска. Отворът се плъзга навън, касетката се намества, отворът се плъзга обратно. Първите звуци на пианото се разнасят из стаята. Пръстите шарят нагоре-надолу, ръката шари нагоре-надолу. Саксофонът се присъединява към пианото. Същите стъпки, същата кратка разходка. Докато саксофонът се откъсва и танцува и подскача, а пианото не спира с меланхоличните акорди на заден план, пинцетите изваждат първия куршум от стената. Пуска го в джоба, вдига пинцетите към втора дупка и чака. Няколко докосвания на барабана. Последвани от странното, звучащо като арабски, цвърчене на саксофона, няколкосекунден ориенталски унес. Пианото изчезва. Чуват се само саксофонът, басът и барабаните. Представя си клатещия се в очакване пианист. Йее. Самият той е в очакване. Пинцетите са вдигнати. Саксофонът продължава да се изкачва към висините, все по-бързо. Йее. Нима самият саксофонист възкликва така в паузите?

И точно тогава, при ръкоплясканията, бъбренето на публиката, прехода от саксофона към пианото, точно там измъква със сила втория куршум. Точно на това място. От стената се отронва мазилка. Сплесканият куршум пада в джоба при първия.

Пианото измества саксофона. Започва с привидно тромави, лутащи се стъпки. Но ето че се изтръгва от строгите акорди. Звучи все по-свободно, все по-красиво. И сега чува красотата. Вътре в себе си. Не само като… спомен. Басът изчезва. Пианото отново се лута. Точно като в началото. Трябваше да се научи да го разбира. Саксофонът се включва. Последното повторение. Аплаузите, подсвиркванията. Леко се покланя. Може да го слуша до безкрай.

6.

Беше първи април. Пол Йелм седеше в стаята за разпит и потъркваше ръце, без да спира. Часовникът на стената показваше десет часа и тридесет и четири минути. Щяха ли да го оставят да се поизпържи малко? Или всичко беше една първоаприлска шега?

Вече не знаеше какво да отговаря. Напълно се беше затворил в себе си. Може би Грундстрьом имаше право. Може би наистина трябваше да дадат пример. Та нали познаваше настроенията в полицията, нали ги споделяше, нали бяха част от него.

Вратата бавно се отвори. Представи си посърналата физиономия на Грундстрьом, без да можеше да прецени дали наистина съжалява, или беше само поза:

Съжалявам, Йелм. Рано тази сутрин взехме решението. Оставката ти трябва да лежи на бюрото на комисар Брюн най-късно до три следобед. Тъй като напускаш доброволно, естествено, няма да получиш обезщетение или компенсация за безработица.

Вместо него на вратата се появи съвсем непознато лице.

Мъжът го погледна в продължение на няколко секунди. Клонеше към шестдесетте, доста обикновено, прилежно облечен, гладко избръснат, плешив. Носът му беше забележителен. Продължи да го гледа още миг, проучваше го съвсем равнодушно и му подаде ръка.

— Казвам се комисар Ян-Улув Хюлтин. Разбирам, че чакаше друг.

— Пол Йелм — отвърна сковано.

Как не се сети. Беше дошъл шефът. Правомощия, йерархия. Макар и трудно да си представяше някой да командва Грундстрьом. Значи така изглеждаше малко или много тайният шеф на Отдела за вътрешни разследвания.

— Къде е Грундстрьом? — произнесе Йелм. Не можеше да разпознае гласа си.

— Ами — отговори комисар Ян-Улув Хюлтин, — остана в спомените.

Издърпа раздела за новини от двата стокхолмски сутрешни вестника в куфарчето и задържа по един в ръка. Снимката, направена преди десет години, красеше двете първи страници. Заглавието в „Дагенс нюхетер“[1] гласеше: Заложническа драма в Халунда, а подзаглавието: Полицай спасява трима. „Свенска дагбладет“[2] пишеше: Героят от Норшборг и добавяше: Криминален инспектор Пол Йелм спасява положението.

Звучеше като груба подигравка, инсценирана от особено садистичен режисьор.

— Видя ли ги? — попита Хюлтин.

— Не.

Отговор, който можеше да бъде кратък и стегнат, но вместо това прозвуча недодялано.

Хюлтин сгъна вестниците и продължи:

— Не трябваше да използват тези заглавия. Не ме разбирай погрешно, радвам се, че изглеждат така. Това означава, че все още при нас не изтича информация. Факт е, че нещо много, много голямо е на път да се случи в града.

Объркване засега предизвикваше само първото име на Пол Йелм.

Ян-Улув Хюлтин постави чифт полукръгли очила за четене на масивния си нос и запрелиства досие с името на Йелм, което ясно се четеше върху кафявата подвързия на папката.

— Как си могъл да останеш в този тежък район толкова години, без да оставиш следа? Никакви уведомления, никакви награди, нищо. Рядко съм виждал такива празни листове в толкова старо досие. Какво ти стана преди ден?

Йелм седеше като вкаменен. Хюлтин го гледаше с любопитство. Вероятно не очакваше отговор. И все пак го получи.

— През тези години създадох и издържах семейство. Не всички полицаи могат да се похвалят с това.

Полицаят с големия нос се засмя високо. Както на събеседника, така и на себе си. После реши да хвърли картите на масата:

— Рано тази сутрин създадохме чисто нов отряд в Националната полиция. За начало ще се казва, макар и нелепо, отряд А. Структуриран е като пълна противоположност на групата, разследваща убийството на Улоф Палме[3]. Без гръмки имена, без непрекъсната смяна на шефовете, без излишна йерархическа суета. Съвсем нов тип отряд: малък, стегнат, с назначения отвън, опит за разширяване, но и леко свиване на Националната полиция. Млади, но кадърни полицаи от цялата страна ще бъдат ядрото. Аз съм шефът и те искам в отряда. Когато медиите разберат, ще се нуждаем от благоразположението им, спечелено с постъпката ти. При това смятам, че си действал страшно смело. Запознах се с материала на вътрешните разследвания и така да се каже, ги освободих от по-нататъшни действия. Новият отдел е с най-голям приоритет, а когато и висшето ръководство е замесено, то дори и вътрешните трябва да се подчинят.

— Бях на крачка от уволнение само преди няколко секунди…

Хюлтин го погледна внимателно.

— Забрави го, вече е минало. Въпросът е дали си в достатъчно добра форма, за да се превърнеш в част от добре смазана машина, която работи постоянно. Изглеждаш малко уморен.

Йелм се изкашля и понапери. За момент му се стори, че се почувства щастлив.

— Прекарах доста ужасни дни. Но ако ми дадете работа, по дяволите, ще си скъсам задника. Не се шегувам.

— Но не си и чак толкова сериозен, надявам се — каза Хюлтин и изчака, преди да продължи. — Нужна ни е малко от смелостта ти, която показа в офиса на Миграционните власти. Но без да прекаляваш. Трябват ми работещи хора с фантазия и съвест. Бележките на Грундстрьом и записите показват, че си крил този характер някъде зад празните страници на досието си през всичките години. Мисля, че това е шанс да се изявиш, но също и риск да бъдеш затрупан с работа.

— За какво става дума?

— Серийно убийство. И то не на малки момченца или малки момиченца, или проститутки, или холандски къмпингуващи, както обикновено. Не, съвсем различно е, и по всичко личи, че е само в началото.

— Политици?

Хюлтин леко се усмихна и кимна, но отрече:

— Не. Но почти отгатна. Свързано е с, как да го наречем, каймака на бизнес средите. Вечерта преди ти така геройски да нахлуеш в офиса на Миграционните власти, мъж на име Кюну Дагфелт е бил застрелян в дома си в Дандерюд. Още тогава по всичко е личало, че няма да приключи току-така. Изключителната точност, хладнокръвието намекват или за професионализъм, или за пълно отчаяние. Двата варианта изключително си приличат. Дагфелт е оставил след себе си две по-големи фирми, съпруга, две деца и шест жилища в Швеция и в чужбина. Късно снощи е станало друго убийство. Този път на „Страндвеген“, в един от по-малките мезонети, осемстаен с балкон, където директор Бернхард Странд-Юлен е бил убит по идентичен начин. Два изстрела в главата, куршумите са извадени от стената с клещи или с по-големи пинцети. Без никакви следи. Обикновен деветмилиметров калибър, само това е ясно засега. Освен че става дума и за истинска огнестрелна мощ: всичките четири куршума са минали направо през черепите. Все още не знаем как извършителят е влязъл и излязъл. Личните контакти между Дагфелт и Странд-Юлен са колкото си искаш и те трябва, естествено, да се проследят; движели са се в едни и същи среди, участвали са в няколко общи сдружения, членували са в един и същ яхтклуб, играли са голф в един и същ голф клуб, служили са на един и същ орден, седели са в няколко общи управителни съвета и т.н., и т.н. Нищо странно или необичайно на повърхността.

— Специален отряд е доста решителна мярка. Какво мисли стокхолмската полиция за това, че я изместваме?

— Все още не знаем. Ще продължим да си сътрудничим. Разбира се, че мярката е сериозна. Съществува риск за значително изсмукване на главни артерии на шведския бизнес, а и малко неприятни признаци за организирана престъпност. Изключителен професионализъм, невиждан досега в Швеция. Умно постъпваме, като се подготвяме отрано. Както никога досега. — Хюлтин направи пауза. — Разбира се, някак зловещо е да сформираш специален екип на първи април…

— По-добре от петък, тринадесети, предполагам…

Хюлтин леко се усмихна, гледайки скришом часовника. Йелм разбра, че е ужасно стресиран, но не го показва по никакъв начин. Стана и му протегна ръка. Йелм я пое.

— Среща още този следобед в петнадесет часа, сградата на полицията, новата част. Входът на „Полхемсгатан“ тридесет. Какво ще кажеш?

— Ще бъда там — отвърна Йелм.

— Добре тогава — зарадва се Хюлтин. — Продължавам към „Гамла Вермдьовеген“, за да взема и някой си Гунар Нюберг от участъка в Нака. Познаваш ли го? Страхотен полицай. Като тебе.

Йелм поклати глава. Не познаваше почти никого извън полицията в Худинге. Застанал на вратата, Хюлтин добави:

— Имаш малко повече от четири часа да се сбогуваш с колегите си за неизвестно докога и да си събереш нещата. Ще успееш, нали?

Изчезна, но се появи отново точно когато Йелм седна и си отдъхна:

— Може би не се разбира от само себе си, но засега всичко остава в най-дълбока тайна…

— Разбира се — успокои го Пол Йелм. — Ясно е като бял ден.

Помисли си да звънне на Сила и да й каже, но се отказа. Мислеше за извънредните часове, за лятото, за отпуската, която най-вероятно щеше да остане невзета, и за местенцето на Даларьо, което наемаха евтино за цялото лято. Първо щеше да се наслади малко на мисълта.

Най-накрая влезе в стаята на персонала, без да може да сдържи радостта си.

Вътре седяха четирима и се тъпчеха с нездравословните си сандвичи: Андерш Линдблад, Анна Вас и Юхан Брингман. А също и Сванте Ернстсон. Погледнаха го с изненада. Може би изражението на лицето му беше някак по-различно.

— Дойдох да се сбогувам — каза съвсем сериозно.

Брингман и Ернстсон се надигнаха.

— Какво, по дяволите, каза? — попита Брингман.

— Хайде, разкажи — подкани го Ернстсон. — Нима искаш да кажеш, че тези шибаняци са те уволнили?

Седна до тях и посочи обяда на Сванте Ернстсон.

— Хамбургер в микровълновата. Казах ти, че е по-вкусен, когато сосът е топъл.

Ернстсон се засмя с облекчение.

— Значи не са те уволнили! Хайде, разказвай, де.

— Всъщност дойдох да се сбогуваме. Може да се каже, че ме повишиха.

— Ами Вътрешният?

— Това изпитание приключи. Чака ме Националната полиция, рамо до рамо със самия шеф.

— Значи са сметнали, че е добре да те махнат от мизерията на южните предградия и ордите от чернилки?

— Нещо такова, може би. Строго секретно е… както каза шефът. Скоро ще го прочетете във вестниците. Но точно сега всичко е само шушу-мушу.

— Кога започваш?

— Още този следобед. В три.

— Супер, мамка му. Ще те закарам до Ишмет, за да купиш най-скъпата, напоена с мед, торта за сбогуване.

Брюн всмукваше кафявия дим на черната пура и се смееше така, че цялата му брада, покриваща значителна част от лицето, се движеше. Вдигна ръце нагоре и тихо изръмжа. Прашинки от пепел се полепиха по посивялата му, червеникава грива.

— Хм, значи съм създал още една голяма клечка в Националната полиция — каза с безкрайно задоволство. — Знаеш, че влезеш ли там веднъж, няма излизане. Освен в подходящ ковчег. С печат „Национална полиция“.

Йелм взе полицейската карта и служебното оръжие от бюрото на Брюн и закопча кобура през рамото.

— Още една? — учуди се той.

— Хюлтин беше тук в края на седемдесетте, не знаеше ли? Адски скапан футболист. Хюлтин с дървените крака. Най-лошият център-нападател в града. Никакъв усет за топката. Специалист по разбиване на вежди.

Нещо бавно се разля по вените на Йелм. Не съвсем неприятно.

— Каза, че е чел за мен във вестника. Добра репутация в средствата за масова информация.

— Да, да, Хюлтин, който обича да чете вестници.

— Поддържаш ли връзка с него все още?

— Случва се да се обадя понякога, за да му напомня за стари услуги. Мисля, че все още играе в отбора на ветераните на Стокхолмската полиция. Когато има време, разбира се, което не е много често. Представям си как разбива веждите на полупенсионираните си колеги. Гледката не е за изпускане.

Йелм набра смелост и попита без заобикалки:

— Да не би случайно ти да си бил този, който…?

Брюн загърби за миг божествената гледка на посивели, окървавени вежди и го погледна хитро.

— Чист късмет си е, че решиха да сформират нов отдел точно сега. Най-потайният отряд А. Иначе няма как да се заобиколи Вътрешният… Каквото повикало, такова се обадило. Дървеният крак е винаги в мислите ми. — Брюн допуши пурата. — Няма да ме посрамиш, нали? Не искам да се връщам към тази лайняна история още веднъж.

[1] „Dagens nyheter“ (Новини на деня) — един от най-големите независими шведски всекидневници — бел.прев. ↑

[2] „Svenska dagbladet“ — един от най-големите шведски консервативни всекидневници — бел.прев. ↑

[3] Шведски министър-председател, убит през 1986 г. — бел.прев. ↑

7.

Отрядът проведе първата си среща в една от най-малките лекционни зали на огромния полицейски комплекс в правоъгълника, оформен от „Кунгсхолмсгатан“, „Полхемсгатан“, „Бергсгатан“ и „Агнегатан“. Първоначалният полицейски участък, започнат през 1903 г., все още простира мечтаещата си за величие жълтеникава фасада към последната улица. Това е главният щаб на стокхолмската полиция. Противоположната страна на правоъгълника гледа точно към „Полхемсгатан“ и отразява съвсем различен, но еднакво абсурден архитектурен идеал от седемдесетте години. Там се помещава Националната полиция. Оттам се беше шмугнал и Пол Йелм в три без няколко минути. Очакваха го. Охраната му показа пътя към малката лекционна зала на картата до входа. Нищо не разбра от указанията и затова малко закъсня. В помещението вече седяха петима души около една маса и изглеждаха объркани като него. Възможно най-незабележимо се свлече на един свободен стол. Като по поръчка се появи сериозен, русоляв, добре костюмиран мъж около петдесетте и застана до късата страна на масата, с дясната ръка върху приличащото на телескоп рамо на шрайбпроектора. Огледа се наоколо, търсейки лице, което не виждаше. Излезе от стаята с леко позакъсняло покашляне. Точно когато затвори, вратата от отсрещната стена се отвори и влезе комисар Ян-Улув Хюлтин. И той се огледа за лице, което не откриваше.

— Къде е Мьорнер? — попита.

Всяка „съставна част“ на това, което вероятно представляваше замисленият отряд А, погледна озадачено останалите.

— Кой е Мьорнер? — Йелм не му помогна много.

— Преди малко влезе един мъж — обади се единствената жена в групата. Тя беше чернокоса и по лицето й се бяха появили първите бръчки, но на нея като че изобщо не й пукаше. — Но излезе.

— Той трябва да е — продължи Хюлтин равнодушно, седна тежко и закрепи малките очила за четене на големия си нос. — Валдемар Мьорнер, шеф на отдел в управителния съвет на полицията и формален шеф на тази група. Имаше намерение да държи кратка встъпителна реч. Добре, ще видим дали ще се върне.

Йелм трудно можеше да си представи уважавания, делови мъж с равен глас като брутален футболист. Той продължи в същия дух:

— Окей, знаете за какво става дума. Вие сте тези, които при липса на по-добро и по-различно наименование ще се наричате „отряд А“. Ще бъдете директно подчинени на Националната полиция, но ще си сътрудничите доста близко със стокхолмската, преди всичко, разбира се, с криминалния им отдел, който се намира на „Кунгсхолмсгатан“, зад близкия ъгъл. Стокхолм е местопрестъплението, поне засега. Така, главното е, че вие, независимо от ранга, имате по-големи правомощия от тези, които ви помагат, независимо дали са от стокхолмската или от Националната полиция. Този случай е с главен приоритет, както се казва в телевизионните сериали. Понеже сте събрани от различни участъци в страната, не мисля, че се познавате, така че да започнем с кратко представяне. Казвам се и т.н.

Вратата се отвори и мъжът, бил вече тук, влезе отново задъхан и разгорещен.

— Значи си бил тук, Хюлтин. Търсих те навсякъде.

— Нима? — отговори комисарят. — Ето ти го твоя отряд А.

— Добре, добре — отсече забързано Валдемар Мьорнер и закрачи напред. Застана на същото място, с ръка върху повдигнатата част на шрайбпроектора. — Така, уважаеми господа. И госпожо. Разбрахте, че сте сборна група, състояща се от шестима полицаи — петима мъже и една жена. Предполагам, че комисар Хюлтин вече ви е информирал за задълженията ви. Хващайте се здраво за работа. От огромно значение за сигурността на страната е да спрете този умопобъркан сериен убиец, преди да са изчерпани всичките ни сили. Вие и само вие можете да прекратите вилнеенето му по улиците. Да. Точно така. Виждам, че сте млади и амбициозни, пълни с енергия, готови да рискувате. Нека играта да започне. Нека ви закриля ангел хранителят на полицията.

Излезе от стаята със същото темпо, с което беше влязъл. Провесените по време на речта долни челюсти се върнаха на мястото си. Ян-Улув Хюлтин притвори клепачи и потърка сдържано крайчетата на очите зад очилата.

— Да, ето че разбрахте правилата на играта — каза той спокойно. Отне миг, преди усмивките да се разлеят около масата. Щеше да им трябва още доста време, за да разберат тънкото чувство за хумор на Хюлтин. — Да продължим, откъдето бяхме стигнали. Казвам се Ян-Улув Хюлтин и работя тук отдавна, често под прякото командване на бившия, небезизвестен шеф на Националната полиция, чието име повече не бива да се споменава. Съвсем скоро ще назначат нов, чиято длъжност няма да е шеф на Националната полиция, а ще има статут на генерален директор. Край с полицейските титли. Да започнем с представянето ви по посока на часовниковата стрелка.

Резкият преход предизвика известно объркване. Плешивият, малко затлъстял мъж, около петдесетте, седнал в дъното, вдясно, в малката студена зала, постави началото. Леко барабанеше с химикалката, докато говореше.

— Ами, да, аз се казвам Виго Нурландер и съм единственият сред нас, работил по случая от самото начало. Прехвърлиха ме директно от криминалния отдел на стокхолмската полиция. Виждам, че вероятно съм най-старият тук. С изключение на експерт Ян-Улув, разбира се.

Хюлтин леко кимна, без да променя изражението си. Очевидно се познаваха доста добре.

Най-близо до Виго Нурландер седеше жената.

— Казвам се Шещин Холм. Както сигурно вече знаете, съм „внесена направо“ от крайбрежието на Северно море. Работила съм в криминалния отдел на гьотеборгската полиция през целия си съзнателен живот.

След нея продължи най-младият и най-дребният от всички, тъмнокос младеж, който надали имаше тридесет. Говореше ясно и отчетливо.

— Казвам се Хорхе Чавес и до вчера бях единственото ченге имигрант в цялата сундсвалска полиция. Оставям голяма празнина след себе си, без майтап. Очевидно всички малцинства имат представители тук. Дори героите, както виждам.

Погледна многозначително към съседа си. Йелм примигна няколко пъти, преди да се опита да заговори. Някъде в дъното забеляза усмивка, прокрадваща се на устните на Хюлтин.

— Тук съм заради глупава дързост, а не от геройство. Времето ще покаже дали е наказание, или награда. Казвам се Пол Йелм и идвам от полицията в Худинге. Със сигурност не сте пропуснали очарователната ми младежка снимка в медиите през последните дни.

Доста сносно, предвид обстоятелствата, помисли си и пропусна части от следващото представяне. Мъжът вляво приличаше на финландец и беше няколко години по-голям от него. Висок и слаб, необичайно рус, с почти бяла кожа. Напомни му за Марти Вайнио, бегача на дълги разстояния, заловен за употреба на стимуланти, станал консервативен политик. Акцентът му беше незначителен, но сравнен с този на Чавес, се долавяше ясно.

— Арто Сьодерстет, типичен финландски палячо — каза лаконично. — Или по-скоро финско-шведски с финландско малко име — рискът да имаш майка дипломат. Долетял тук от Вестерос рано тази сутрин с частния самолет на шефа на Националната полиция.

Оставаше само още един, истински гигант с мърляви дрехи, мускулест, но с мастни депа от анаболни стероиди, несъчетани с редовни тренировки. Йелм се опита да не прави задълбочени изводи от беглото наблюдение.

— Аз съм Гунар Нюберг от полицията в Нака.

Продължението, което всички очакваха, така и не последва.

Вместо него Хюлтин отново взе думата.

— Разполагаме с пет стаи: кабинетът ми, тази — как да я наречем? — лекционна зала. Тук ще провеждаме заседанията. Ще бъдете по двама във всяка стая, отрядът ще работи по двойки. Така че нищо ново. Предлагам следното разпределение: Нурландер и Сьодерстет в триста и втора, Холм и Нюберг в триста и трета, Йелм и Чавес в триста и четвърта. Във всяка стая ще откриете две бюра, два телефона, един телефон за бърза връзка, два мобилни и пълно компютърно оборудване. Аз самият се подвизавам в триста и първа. На всяко от бюрата ви се намира папка с пълна информация по случая. С изясняването на тези дребни административни детайли, бих искал да помоля Нурландер да направи преглед на значително по-важните от полицейско естество. След което ще разпределя задачите. Заповядай, Вито.

Нурландер направи крачка напред и седна на ръба на масата до Хюлтин. Взе маркер от дъската зад гърба си и го заподмята между пръстите, докато говореше.

— Засега няма грам работа, що се отнася до техническата част. Извършителят не е оставил нито една следа, дори и най-малък косъм. Точно липсата на следи ни накара да прибегнем до професионална намеса. Засега може, чисто и просто, да изоставим техническите доказателства. Обикновен деветмилиметров калибър. Куршумите са пробили черепите и са извадени с нещо като щипки. И в двата случая извършителят е седял на дивана във всекидневната и е стрелял два пъти, когато жертвата се е прибрала вкъщи. Въпреки че и двете жертви имат съпруги, а в случая с Дагфелт дори и син, които живеят с тях, изглежда, като че извършителят е знаел, че ще се приберат сами и късно през нощта. Ще скицирам двете всекидневни, за да добиете представа за сходния начин на действие.

Нурландер начерта два сини квадрата на бялата дъска и ги запълни с няколко по-малки геометрични фигури. Накрая добави и къса чертичка, наклонена диагонално от еднаквата страна на двата квадрата.

— Вратата на всекидневната — поясни. — Както виждате, и двете стаи са квадратни. Мебелировката и дизайнът като цяло са почти еднакви. Тук, на дивана до стената, най-отдалечена от вратата, е седял той. Чакал е жертвата да се премести една идея встрани, така че куршумите да проникнат в стената, а не да полетят навън през вратата. После е стрелял два пъти в главата.

Нурландер драсна диагонал през всеки квадрат — пътят на куршумите от дивана към стената, точно до вратата.

— Симетрията може да означава две неща. Или е някакъв ритуал, в който става дума за добре упражняван метод за убийство; някой, може би, трябва да го разпознае и да се почувства застрашен. Или е финт директно към нас, да очакваме повторение; ако симетрията се наруши, вероятно трябва да си помислим, че деянието попада извън поредицата. Считам, все пак, че някой трябва да проучи точно modus operandi[1] с Интерпол, координационното звено на Европейския съюз и останалата международна контактна мрежа и да провери дали това е повтарящ се метод на убийство в някоя съществуваща терористична или мафиотска организация. Но най-важната ни задача в момента, разбира се, е да предположим коя ще е следващата жертва. Това не е особено лесно; както със сигурност разбирате, съществуват твърде много връзки между Кюну Дагфелт в Дандерюд и Бернхард Странд-Юлен в Йостермалм. Могат да се разделят, в зависимост от естеството им, на пет групи: общи врагове, общ приятелски кръг, общи хобита, общи бизнес интереси, общи ръководни постове. Тези области логично се припокриват и дават само приблизителни насоки.

Нурландер се върна на мястото си и седна. Хюлтин му кимна и взе думата:

— Окей, ако допуснем, че симетрията засяга и времето, то тази нощ нищо няма да се случи. Първото убийство е станало в нощта на двайсет и девети срещу трийсети март, второто на трийсет и първи март срещу първи април. Днес е първи април. Мисля, че шефът на отдела Мьорнер току-що отхвърли всякакво съмнение. Ако приликата, която всъщност се крепи на прекалено бегли догадки, продължи, то убийство номер три предстои още утре през нощта. Да успеем да се свържем с предполагаемата жертва дотогава, за да можем да я охраняваме, е, естествено, пълно безумие, но ще бъде добре, ако поне определим приблизителните допирни точки, така че да разчитаме на благоразположението на стокхолмската полиция в наблюдението на петте или шестте кандидата. Не забравяйте също моментите: сам в къщи и прибирам се късно у дома. Предлагам следното разпределение на задачите. Виго се заема с Интерпол и начина на действие, Нюберг ще се опита да открие по-конкретни общи врагове, колкото по-назад в миналото, толкова по-добре, колежът по икономика и т.н., пътят към славата, Холм ще пробва да позвъни на кръга от лични познати и да провери за съществуването на тайни любовници или други връзки, Йелм ще проучи хобитата: яхти, голф, членуване в ордени, може би и още нещо, ако има, Сьодерстет ще се отдаде на бизнес интересите, обърни се за възможно най-пълно съдействие към финансовата полиция, това е най-заплетеният момент, а Чавес ще провери управленските постове на двете жертви: минали и настоящи. Самият аз през цялото време ще се занимавам с всичко това, ще структурирам, ще правя подбор и така нататък; няма да остане празно местенце по проклетата бяла дъска от текущи задачи. Сега е почти четири. Предлагам да побачкаме няколко часа, за да съставим приличен план за действие за утре.

Хюлтин млъкна и се замисли. После направи лек жест с глава, който означаваше, че всичко е изречено. Но точно когато щеше да стане, се чу покашлянето на Арто Сьодерстет и той се тръсна обратно на стола.

— А работното време? — попита Сьодерстет.

— Ммм, да, както споменах, ни чака много работа, докато приключим със случая. Дотогава забравете за всички профсъюзни договори и наредби за права на трудещите се; по принцип трябва да сте на разположение на отряда денонощно, седем дни в седмицата. Може да избирате или да го погледнете от положителната страна като възможност да направите достатъчно извънредни часове — ако се проточи доста, може да натрупате цяло състояние, или от отрицателната: бракът, или подобно съжителство, ще срещне значителни изпитания, особено ако продължим през лятото.

Хюлтин отново понечи да стане, но пак се свлече обратно на стола. Сьодерстет продължи:

— Само още един кратък въпрос. Тайните служби?

Хюлтин кимна. Невъзможно беше да разтълкуват кратката му пауза.

— Дойдохме си на думата… да, Охранителната полиция ще се намеси. Както винаги, паралелното им разследване ще остане извън всякаква прозрачност, но главното е да си разменяме информация. Съвсем скоро екипът им ще дойде тук, за да се представи и да обсъдим тайния аспект на случая. Получил съм известни индикации, ако мога така да ги нарека, че дори военните ще бъдат въвлечени при най-малкия намек за международна военна намеса. Така че нека, по редица причини, се надяваме, че ще можем да задържим операцията на национално ниво.

Хюлтин не си позволи да продължи със субективните отклонения.

Стана и излезе в коридора. Последваха го, влачейки се в колона по един, добре осъзнаващи какво им предстои. После изчезнаха по двойки в определените им стаи.

Хорхе Чавес и Пол Йелм влязоха в 304-та. Беше толкова тясна, че в нея се побираха само двете набутани бюра. Компютърът стоеше точно върху пролуката между тях; мониторът можеше да направи пълен кръг. В ъгъла се крепеше малка масичка с кафе-машина. Миниатюрната стая все пак имаше прозорец, който гледаше към двора. Йелм се запъти право към него; навсякъде се виждаха само сгради на полицията, които ограждаха малък циментиран двор.

Под прозореца стоеше масичка със стар матричен принтер; кабелите на компютъра стигаха до пода, така че беше лесно да се спънеш в тях.

— Колкото по-скоро преглътнем разочарованието от липсата на собствена стая, толкова по-лесно ще свикнем — каза Хорхе Чавес. — Кое бюро си избираш?

— Изглеждат еднакви — отговори Йелм.

Чавес седна на стола по-близо до вратата, а Йелм се настани на другия. Пробваха ги, клатушкайки се напред-назад, като разсеяно запрелистваха папките пред тях.

— По-удобни са от тези в Сундсвал — обади се Хорхе Чавес.

— Какво?

— Столовете. Поне столовете са по-удобни.

Йелм кимна и почувства, че редица незададени въпроси кръжаха в пространството помежду им; въобразяваше си, че и съседът му мисли същото. Чавес наруши тягостната тишина, като подскочи и попита:

— Кафе?

— Защо не?

Латиното вдигна капака на кутията за кафе върху ъгловата масичка, наведе се и подуши.

— Аха — каза и остави гъстата смес да се процеди между пръстите му. — Аха. Как го наричат — кралско кафе? Имаш ли нещо против утре сутрин да донеса едно от Латинска Америка?

— Добре, но остави това там.

— Разбира се. Но — каза Чавес и се върна до бюрото с празната кана. Наведе се към Йелм. — Мисля, че ще те накарам да оцениш истинското колумбийско, ръчно смляно.

Йелм погледна шавливия дребосък.

— Може ли да се приготви в обикновена шведска кафе-машина?

— Аха — потвърди Чавес. — Има неизползван потенциал.

Изчезна в коридора и се върна с пълна кана вода. Отиде до ъгловата масичка и наклони съда към кафе-машината.

— Това с героя… — поде Йелм и чу първите капки върху масата. Една по една се стекоха и на пода. Останалата вода попадна на точното място. Чавес натисна копчето, докато поставяше филтъра и сипваше няколко лъжици от „кралското“. Все още с гръб към Йелм, каза:

— Изпуснах се. Случва се понякога. Стар защитен механизъм.

— Нещо притеснява ли те да работиш с мен?

— Не те познавам — каза Чавес, обърнат към стената.

— Престани — прекъсна го Йелм.

Чавес се завъртя, седна зад бюрото и се втренчи в него.

— Наистина не те познавам. Не знам какво в действителност се е случило в онази… заложническа драма. Известни са ми единствено реакциите.

— В Сундсвал?

— Нека да го кажем така: щастлив съм, че ме преместиха тук.

— С мен? В една стая?

— Отразеното в медиите не е вярно.

— Няма значение.

— За мен има. За партньорството ни има.

Настъпи тишина. Гледаха встрани. Стъмни се. Йелм стана и запали лампата на тавана. Неприятната неонова светлина постепенно огря стаята. Йелм остана прав, ярко осветен.

— Утре ще помоля Хюлтин да ти избере нов партньор — каза и излезе в коридора.

Тоалетната се намираше съвсем наблизо. Дълго не помръдна, след като се облекчи. Затвори очи и се наведе към стената. Няма изолирани действия.

Проклетият Грундстрьом. И Хюлтин. Без съмнение го чифтоса с Чавес, за да го пробва. Извади гурел от края на окото си, който полетя надолу към тоалетната чиния. Пусна водата, за да го отмие в канала, като избягваше огледалото, докато бавно и методично си миеше ръцете.

— Разбирам — каза Чавес, когато Йелм се върна. — Ти искаш да смениш партньора си по стая. Далеч от сундсвалската чернилка с голямата уста.

— По-добре сундсвалска чернилка с голяма уста, отколкото световноизвестен унищожител на чернилки — отвърна Йелм и наля две чаши кафе.

— Само един въпрос — продължи Чавес, като взе чашата. — Щеше ли да влезеш, ако беше швед?

— Той е швед — каза Йелм. Пак стана тихо. — Ще се хващаме ли за работа?

Чавес удари папката в масата няколко пъти и я отвори.

— Let’s roll — каза и размаха показалеца. — And hey…

— … Let’s be careful out there — подеха в нелеп дует.

— Започваме да остаряваме — каза Чавес, който всъщност изглеждаше безсрамно млад.

Наближаваше седем, когато Йелм беше готов със списъка. И Кюну Дагфелт, и Бернхард Странд-Юлен бяха членували в КШЯК. Преди да разбере какво означаваше съкращението, си поигра с мисълта, че господата са свирили в пънкарска банда от южните предградия. КШЯК все пак означаваше Кралски шведски яхтен клуб, чийто главен офис се намираше в Салтшьобаден. Много любители очевидно бяха членували в него, затова разкритието едва ли събуждаше интерес. Въпреки това яхтите на двамата господа се намираха на едно и също място, ако вече не и подготвени за отплаване: на яхтеното пристанище Вигбюхолм в Тебю[2], на север от Стокхолм. И двамата бяха членували и в яхтен клуб „Вигбюхолм“. Недоумяваше защо Странд-Юлен държеше яхтата си толкова далече, при условие че кейовете за яхти в Юргорден бяха под носа му.

Във всеки случай утрешната програма щеше да включи посещение на Вигбюхолм. Господата бяха играли и голф в един и същи клуб, стокхолмския, със седалище до игрището на име „Шевинге“ в Дандерюд[3]. Там се подвизаваха, когато се намираха в града. Трябваше и него да посети.

Накрая: бяха членували заедно и в Ордена Мимир[4]. Понеже нямаше ни най-малка представа за същността на това формирование, се наложи да прочете доста. Тази като цяло неизвестна на обществото дейност очевидно се ширеше сред по-висшите съсловия в цялата страна. Само Орденът на свободните зидари имаше над двадесет и пет хиляди членове, разделени в сто двадесет и пет ложи във всяко кътче на Швеция. Дори когато прочете целия наличен материал и се запозна както с монашески, така и с военни, както с държавни, така и с некомерсиални, както с големи, така и с малки ордени, дори и когато научи за основателите им през Средновековието и по-късно и се докосна до странната им йерархическа структура, дори и тогава не схвана същността на заниманията им, която в действителност беше тайна. Тайна, пазена от общественото внимание с помощта на необичайни, оцелели столетия законови параграфи, но книгите намекваха, че загадъчните ритуали вероятно са се провеждали зад стените на висшето общество. Жените са били изключени.

Орденът Мимир бе един от най-малките и най-непознатите, което правеше връзката значително по-интересна, отколкото ако господата бяха членували в Ордена на свободните зидари или на тамплиерите (последният изобщо можеше да се изключи поради добре известните им алкохолни нрави). Никъде не пишеше нищо за Ордена Мимир, но успя да открие един адрес чрез случай с данъчна измама, в който същият се споменава преди шест години. И благослови възможностите на компютъра.

Изглежда, нямаха други общи хобита. Като че три не бяха достатъчни за претрупани с ангажименти бизнесмени.

Йелм направи малък списък със задачите за утре:

Яхтен клуб „Вигбюхолм“, „Хамнвеген“ 1, Тебю.

Стокхолмски голф клуб, „Шевингестранд“ 20 А, Дандерюд.

Орден Мимир, „Сталгренд“ 2, Стария град.

Няма що, каква смяна на светове…

Протегна се. Бяха загасили лампата на тавана: беше безполезна, освен ако не си мазохист с предмет на дейност главоболие. Продължиха да работят на светлината от старите лампи по бюрата със съвсем обикновена четиридесетватова крушка. Небето все още не бе потъмняло, но отказваше да излъчва каквато и да било светлина.

Чавес беше окупирал клавиатурата и пишеше забързано.

— Ще се справиш ли със задачите им в различните бордове? — попита Йелм и стана.

— Чакай малко — отвърна Чавес, като не спираше да чатка. — Каква бъркотия.

— Смятам да тръгвам. Къде живееш? В южна посока ли си?

Чавес натисна копчето за принтиране и старият матричен принтер заскърца под прозореца. Отпи глътка кафе и се ухили неприятно.

— Живея тук — каза той и продължи мелодраматично: — Това е моят дом.

Йелм го погледна с повдигната лява вежда.

— Няма майтап — увери го Чавес. — Стаята за пренощуване два етажа по-нагоре. Утре ще ми намерят по-прилично място. Надявам се.

— Добре, до утре.

— До утре, до утре — повтори латиното и се приближи към печатащия принтер.

[1] Начин на действие (лат.) — бел.прев. ↑

[2] Богат квартал в Стокхолм — бел.прев. ↑

[3] Богато предградие на Стокхолм — бел.прев. ↑

[4] Мимир (нордически: Mimir, в превод помнещият, мъдрият) или още Мим е ас от скандинавската митология, прочут със своята мъдрост и знание. Той е обезглавен по време на войната между Аси и Вани. Впоследствие бог Один носи главата на Мимир със себе си, а тя му разказва тайни познания и го съветва — бел.прев. ↑

8.

Сутринта на втори април Пол Йелм седеше на масата за закуска и гледаше семейството си с други очи. Предишната закуска беше погълнал с устата на пораженец; сега прероден им съобщаваше за настъпилата промяна. Приеха преместването му в града с умерен ентусиазъм.

— Какво чудно има — каза Дане, като го гледаше с онзи поглед, или така му се стори, който преди няколко дни бе приковал към кръвта от мензиса на майка си. — Та нали си героят от „Халунда“.

— Ясно е, че е награда да се откъснеш от това гето — каза Тува и изчезна, преди да се усети да я попита откъде беше научила тази дума.

От него? Нима беше говорил простотии, без да се замисля? Нима съзнанието му беше замъглено и не съзнаваше, че бъдещото поколение има по-добри предпоставки от неговото да общува с чужденци? Да споделя с тях? Да не се страхува от тях?

Надникни в душата си, Йелм.

Душата му се беше оголила за секунда, но само за секунда, докато зарови поглед в купчините работа. При това никой от семейството не подозираше ни най-малко, че той беше на крачка от пропастта. Те виждаха героя, той виждаше трупа.

Беше уплашен, а имаше и нова работа. Може би полицай с имигрантски произход щеше да заеме мястото му във Фития. Може би худингският участък щеше да спечели много от размяната.

Децата изчезнаха; и точно когато възнамеряваше да поговори със Сила, изчезна и тя.

На тръгване за града се почувства по-самотен от всякога. Но и готов. Да се промени.

Може би предчувстваше, че този случай ще бъде по-различен от всичко, с което се беше занимавал досега.

Вдигна вестника и хвърли бърз поглед на водещото заглавие: Двойно убийство на бизнес босове. Италианската мафия в Стокхолм?

Въздъхна тежко и тръгна.

Хладният бриз леко къдреше водната повърхност. Низ от вълнички прииждаше и се оттегляше, като преместваше от време на време част от малките лодки с по няколко метра. Десетина корабчета кръстосваха напред-назад, подобни на точки с различна големина, в залива Стура Вертан.

— Ужасяваща история — повтори за сетен път мъжът с фуражката. — И двамата. Двама от най-изисканите ни членове. Ако не можеш да се чувстваш на сигурно място дори в собствения си дом, тогава какво? Трябва ли всеки читав човек в днешно време да разчита на фирма за охрана?

Йелм и мъжът разговаряха на един от шестте дълги, паралелни кейове, които се простираха от брега до оградения вълнолом и заедно с него съставляваха пристанището Вигбюхолм. Само малка част от яхтите се намираха във водата до кейовете, но на сушата кипеше усилена подготовка преди сезона. Хора се суетяха наоколо, тежка миризма от епоксидни лакове се носеше от бръмчащи шлайфмашини.

— Значи тук щеше да бъде закотвена яхтата на Бернхард Странд-Юлен? — каза Йелм и посочи надолу към водата.

— Да, и на Дагфелт, ей там на кей номер три. Все още е рано за плаване. Трябва да призная, че бях напълно шокиран сутринта, когато разгърнах вестника.

— Аз също.

— Какви заглавия! Наистина ли сицилианската мафия е тук, за да унищожи целия шведски бизнес? Или, както пишеше в другия вестник, нима Баадер-Майнхоф са възкръснали? Изглежда напълно невероятно. А какво прави полицията?

— Това — каза полицаят и тръгна да влиза.

— Не, нямах предвид да отправям критики — заоправдава се събеседникът му и го последва наперено. — По-скоро се питам как може да реагира полицията срещу подобни сили?

— Така — тросна се пак полицаят.

Влязоха във впечатляващата сграда на „Хамнвеген“. Мъжът го насочи към канцеларията. Седна зад бюрото с мисли в съвсем друга посока. Взе ножче за писма и започна да отваря едно. Йелм се изкашля.

— Извинете ме — стресна се другият и остави настрани ножчето и писмото. — Не се чувствам особено добре.

— Значи ги познавахте лично?

— Само дотолкова, доколкото познавам и останалите членове. Разговаряли сме за яхти, размери на платна, ветрове, прогнози за времето. Такива неща.

— Те познаваха ли се? Общуваха ли в клуба?

— Честно казано — не знам. Доста се различаваха като навигатори, така че, не мисля. Дагфелт плаваше със семейството си: винаги взимаше Нини и децата в „Максин“. Спомням си, че по-голямата му дъщеря, която май е на осемнадесет или деветнадесет, беше започнала да се отегчава. А и синът му, който е по-малък с около две години, също не се забавляваше особено. Нини я хващаше морска болест още на кея. И въпреки това винаги беше усмихната и ентусиазирана. Иска, но не й стиска — казваше обикновено Дагфелт и се смееше. Но все пак държеше цялото семейство да е с него. Навярно тогава наистина имаха време един за друг, макар и доста да се разгорещяваха между островчетата. Такова впечатление оставяха.

Йелм се учуди колко информативни можеха да бъдат разговорите за платна и прогнози за времето.

— А Странд-Юлен? — попита, за да разпали словоохотливостта му.

— Той беше много различен. Прекалено сериозен навигатор. С една от по-малките яхти — „Сван“[1], която едва се побираше до кея. Винаги с екипаж от професионалисти: двама-трима младежи с най-модерна екипировка, и винаги различни. С лъскави, нови дрехи от най-скъпите марки.

— Винаги различни?

— Имам предвид екипажа. И много добре тренирани. Разбиращи от професията си като тези, които участват в световни състезания, например Обиколката на Уитбред. Но по-млади, разбира се. С добра физика — на плувци. Без изключение.

— В неговия случай много млади, руси и почернели от слънцето? С чисто нова екипировка всеки път?

Мъжът примигна няколко пъти и нещо го накара да сбърчи нос. Вероятно собствената му бъбривост. Не само реакцията му беше прекалено силна. Има и нещо друго, помисли си Йелм. Притисни го.

— Добре — реши да пробва. — Не ме интересува дали Бернхард Странд-Юлен е бил педофил и си е падал по тридесет и пет годишни младоци в… как се казваше, оргия. А дали имате някаква представа къде мога да открия поне част от тях? Бил е над закона. Недосегаем.

— Репутацията му не е недосегаема… За мъртвите или добро, или нищо. Има съпруга…

— Възможно е — упорстваше Йелм — вие самият да не сте участвали като сводник в по-сериозните плавания на Бернхард и Бианка. Но ако не получа малко повече информация, ще се погрижа нещата да бъдат обстойно проучени. Хомосексуална сводническа дейност, вероятно с участието на малолетни, в един от най-изисканите яхтклубове в страната. Да не увъртаме. Слуховете са достатъчни, знаете много добре, господин Линдвикен. Бернхард е мъртъв, дайте ми Бианка. Поне една от Бианките.

Мъжът гризеше кокалчетата на пръстите си. Разговорът получи неприятно бърз обрат. Използвай объркването, мислеше Йелм. Някъде там се усеща вината му. За кратко му се стори, че Линдвикен говори на себе си.

— Десет секунди и ви водя в полицията за истински разпит.

— Но за бога, аз нищо не съм направил! Единствено съм си мълчал за това, което виждам, голяма част от работата ми тук е да не гледам и да не говоря.

— Засега нещата клонят натам, че вие лично, Артур Линдвикен, сте били главното лице зад голяма педофилска група във Вигбюхолм. За колкото повече имена и адреси се сетите в споменатите десет секунди, толкова по-голям шанс имате да се отървете от ужасното подозрение в очите на всеки член на клуба. А да не говорим за очите на съдията. Секундите вече са седем. Пет.

— Чакайте! — извика Артур Линдвикен. — Трябва да взема…

Спъна се и бутна картина от стената. Вдигна я. Завъртя бясно ключалката с код на касата и се озова пред значителен архив. Издърпа папката с буквата „С“. Извади пощенска картичка с безсъмнено величествената статуя на Дионис. Наистина впечатляваща мъжественост. С блед молив беше написано: Странд-Юлен, а с химикалка: Тръгваме. Винаги можеш да позвъниш. 641-12-12. И допълнено в послепис: Ти си най-голямото от трите сърдити козлета[2].

— Беше я изпуснал тук в офиса. Отговарям за загубените вещи в клуба и ги маркирам, ако си ги искат обратно.

— Намерени вещи в каса… Има ли такива на буквата Д?

— Дагфелт? Не.

— Потърсете.

Линдвикен облещи очи към Йелм.

— Нима не вярвате, че знам какво точно има тук?

Отвори чекмеджето с буквата Д и го наклони към полицая. Беше празно.

Йелм стана и размаха картичката с Дионис.

— Ще я взема. И без това не ви трябва. Но запазете архива. Може да ми послужи отново.

Когато мина покрай прозореца, Артур Линдвикен все още седеше зад бюрото си. Папката от архива се тресеше върху коленете му. За миг се поколеба — дали не се държа прекалено грубо? Не беше свикнал с хора, които не бяха разпитвани многократно от полицията и не знаеха правилата наизуст, както и всички трикове и пътечки за измъкване, кога да мълчат и кога да лъжат.

Вятърът се беше усилил. Малките лодки бяха издухани от залива.

Все още беше предобед, когато Йелм паркира служебната мазда до игрището за голф „Шевинге“. Учудващо много хора играеха в този делничен предобед в началото на април. Извади мобилния телефон и набра някакъв номер.

— Телефонни справки — каза женски глас.

— Нула-осем-шест-четири-едно-едно-две-едно-две, благодаря.

— Момент — пак телефонистката, която след малко съобщи: — Юрген Линден, „Тимермансгатан“, тридесет и четири.

— Благодаря — отвърна Йелм и записа името и адреса. Отпред постави четворка. Щеше да успее да свърши и това преди оперативката в три.

Остави колата и заизкачва стълбите към клуба. Младо момиче стоеше на рецепцията.

— Здравейте — поздрави то.

— Здравейте — поздрави и Йелм и показа картата си. — Криминална полиция. Става въпрос за двама ваши бивши членове.

— Мисля, че се досещам за кои — каза рецепционистката и кимна леко към сутрешния брой на „Свенска дагбладет“ пред нея. Йелм също кимна.

— Членували са тук, нали?

— Да. Мисля дори, че бяха доста усърдни. Винаги поздравяваха, когато идваха, поспираха се, за да поговорим.

— Знаете ли дали са играли заедно? Виждали ли сте ги някога заедно?

— Не, не бяха от редовните двойки… Не мога веднага да си спомня дали съм ги виждала заедно. Понякога оставаха след тренировка, но в по-голяма група. Подобен род играчи често се събират след играта, за да обсъдят и други теми.

— Какво имате предвид под подобен род играчи?

— Аматьорите.

Йелм направи кратка пауза.

— Вие се състезавате, нали? — попита след това.

— Ммм.

— И не харесвате особено много онези, които идват тук, така де, да се отъркват, да завързват контакти и да се срещат с колеги. Въпреки че сте израснали в Дандерюд, ви е малко трудно да приемете аматьорите, тъй като те са тези, които упорито превръщат спорта в развлечение за богаташи.

— Много психоаналитично — отбеляза момичето.

— Как става? Можеш ли да започнеш да играеш още с идването, или трябва да се регистрираш по някакъв начин?

— Имаме книга за гости, в която всички, които играят, се записват.

— Мога ли да я видя?

— Лактите ви са върху нея. Извинете, идват посетители.

— Почакайте малко — прекъсна я Йелм. — Докато разгледам написаното през последните седмици, можете бързичко, с помощта на този прекрасен компютър, да потърсите кога Дагфелт и Странд-Юлен са станали членове.

— Ще ви обслужа след секунда, извинете ме — каза служителката на двама посивели господа в класически карирани пуловери за голф от агнешка вълна. Йелм подслуша незабелязано разговора им, докато преглеждаше така наречената книга за гости.

— Да, за бога — каза по-старият. — Много нещо ще чуят ушите ни, преди да се уморят. Нали прочете в „Свенскан“?

— Прочетох, боже мой! Трябва ли всеки свестен човек в днешно време да разчита на фирма за охрана? Изискани хора, братко, изискани хора, ти казвам. И Дагфелт, и Странд-Юлен. Познавах ги лично. Смяташ ли, че е дело на комунистите?

— Исусе Христе, откъде да знам. На тези не трябва много-много да се вярва. Дори имат представител в културната редакция на „Свенскан“.

— Нима? Шпионаж? Съсирек точно в сърдечната област? Не върви на добре „майка Свеа“.

— Да, нищо подобно не се е случвало, откакто онзи, как се казваше, комунистът, започна да пише есета на актуални теми.

— Лундстедт.

— Точно той: Арвид Лундстедт. А да не говорим за червения главен редактор, който някой нещастник с криворазбрана толерантност беше допуснал да се настани на писателския трон.

— Брадвата ли имаш предвид? Червената брадва?

— Същия.

Йелм остави господата на не съвсем непредсказуемата им съдба и взе разпечатката от момичето, преди то с усмивка да се обърне към тях. Но ето че пак ги прекъсна.

— Още не съм свършил. Господин Д. е станал член през осемдесет и втора — каза тихо, за да не привлече вниманието на другите двама. — Господин С-Ю. едва през осемдесет и пета. Пазите ли книгите за гости оттогава?

Служителката се извини отново на господата.

— Истинска красавица — чу зад гърба си. — Говорят, че е десета в ранглистата на Европа.

— Може ли да влезем в офиса? — попита Йелм. Влязоха. — Десета в ранглистата на Европа? — повтори учудено.

Тя се усмихна.

— Не, любезните старци ме бъркат с Лота Нюман. Какво са десет години по-малко или повече на тяхната възраст!

— Пазите ли старите книги за гости?

— Да, в архива са. Мога да ги донеса.

— Чудесно. От осемдесет и втора година насам. Трябва да ги взема със себе си. Ще ви ги върна. Налага се да взема и тази. Започнете нова. Когато приключим, ще ги получите обратно. Най-много след няколко дни.

— Не, тази не мога да ви дам. Използваме я в момента.

Въздъхна. Надяваше се да не използва езика на властта.

— Чуйте ме сега. Става въпрос за двойно убийство, което вероятно няма да остане двойно. Скоро цялата ви клиентела ще бъде следствена. Имам правомощия, които ще накарат дори милите старци ей там да заговорят за полицейска държава. Разбрахте ли?

Рецепционистката тръгна към архива. Никога не спираше да се учудва колко близки бяха обикновеният език и този на властта. С малки, но ценни различия. Доста привлекателни, ако се използват от точния човек. И доста ужасни, в противен случай.

Когато излезе, крепейки голям кашон със стари книги за гости, го посрещна изненадващо пролетно слънце. Нямаше никакъв вятър. Екстра време за голф. Или поне така му се стори.

Единственият знак, че беше на прав път, беше една почти заличена, пожълтяла и написана на ръка стара табела — „Мимиро“ — до звънец, който се мъдреше сред десетина други, на ниска порта, половин стълба надолу, в подземието на „Сталгренд“[3] в Стария град. Натисна звънеца и през ръждясалата метална решетка на домофона прозвуча суховат глас.

— Да?

— Не знам дали съм на правилното място. Търся Ордена Мимир.

— Тук е Орденът Мимир. Какво желаете?

— От криминална полиция съм. Става въпрос за двама от вашите членове.

— Влезте.

Ключалката избръмча и Йелм отвори малката, стара врата. Трябваше да се наведе, за да влезе. Антрето беше тясно и мрачно, въздухът прашен и влажен. Сграда от Средновековието, която изглежда не беше ремонтирана оттогава. Постоя, докато очите му свикнат с тъмнината. През една врата се появи висок, жилест старец, обвит в странна, светлопурпурна мантия. Протегна ръка към Йелм и ако полицаят не беше прочел за естеството на подобни братства, вероятно щеше да разтърси ръката му така, че да я измъкне от ставата.

— Добър ден — поздрави мъжът. — Аз съм Давид Кльовенйелм, Пазител на Ордена Мимир.

— Пол Йелм — представи се полицаят и пое протегнатата ръка. Както очакваше, ръкостискането беше доста силно, но не точно колкото при масоните, ако сравнението беше уместно.

— Все още не сте разгледали светая светих отвътре — проеча гласът на Давид Кльовенйелм. — А може и да не го направите. Достъпът ви зависи от това, за какво сте дошли.

— Пазител… — каза Йелм. — Това нещо като велик майстор ли е?

— Избягваме подобни старомодни титли, защото тогава орденът ни рискува да се превърне в умалителен вариант на този на Свободните зидари. Знаете ли, между другото, кой е техният велик майстор?

Йелм поклати глава отрицателно.

— Принц Бертил — каза Кльовенйелм.

— Нима е още жив? — учуди се Йелм.

Гласът на Кльовенйелм прозвуча като гръм, който едва след десетото ехо заприлича на смях. Очевидно съществуваше враждебност между ордените.

— Влезте, комисарю.

— Благодаря — каза Йелм, без да се сети да го поправи. Всяка крачка напред беше несъмнено полезна в тази ситуация.

Тръгнаха бавно надолу по дълга криволичеща стълба. По масивните каменни стени се стичаха капки влага, а таванът беше толкова нисък, че върлинестият Кльовенйелм се приведе почти наполовина.

Заобиколиха няколко устойчиви на влагата факли. Накрая стигнаха до миниатюрна стаичка с гербове, пръснати по стените, плътна завеса от кадифе на най-отдалечената стена и огромно бюро от дъб. Върху него бяха поставени два подноса за сирена с пластмасови похлупаци; малки ивички влага ту се образуваха, ту изчезваха върху затъмнената, неясна повърхност. Кльовенйелм вдигна единия от похлупаците и извади малък, супермодерен лаптоп. После се настани зад бюрото.

— Предполагам, че бихте искали да се консултирате с нашия регистър — избоботи старецът. Странният глас на мижавата светлина в горното помещение сега си беше съвсем на място. — Заповядайте, седнете, главни комисарю.

С този темп след четвърт час ще бъда шеф на Националната полиция, помисли си Йелм и седна на столче, точно срещу Пазителя.

— Предположението ви е съвсем вярно, Пазителю — подмаза се. — Касае се за двама членове на ордена ви. И двамата са били убити — в разстояние само на няколко дни.

Кльовенйелм нямаше вид на потресен, по-скоро малко се замисли. Пооправи светлопурпурната мантия около шията си.

— Братята от Ордена Мимир заемат, обикновено, позиции на нива, където насилието е рядко явление. Нима намеквате, че орденът е замесен по някакъв начин?

— Съвсем не. Търсим навсякъде, където е възможно да е имало допирни точки на двете жертви, и то най-вече за да можем да предотвратим бъдещи подобни действия. Членството на двамата в този изключителен орден е една от тези допирни точки.

— Разбирам. Кои са жертвите?

— Пазителят не чете ли ежедневници?

— Вече не толкова често. За да мога да се грижа за ордена целодневно, се пенсионирах не само от работата си, но се оттеглих и от тези страни на външния свят, които намирам за отблъскващи. На определена възраст човек може да си позволи това.

— И в определено финансово положение.

— Естествено — остана невъзмутим Кльовенйелм.

— Колко души членуват в Мимир?

— Шестдесет и трима — отговори Пазителят и поясни: — Много внимателно подбрани. Понастоящем са, всъщност, шестдесет и един — поправи се той.

— Не се съмнявам — съгласи се Йелм. — Познавате ли ги лично?

— Дейността на ордена не е свързана с отделната личност. Занимаваме се с надличностното и отвъдличностното. Освен това по време на ритуалите носим мантии, подобни на тази, с която съм облечен сега, и най-различни маски с образи на скандинавски богове. Рядко виждам лицата. Но ето че прекрачваме забранена зона.

— Най-строго секретна.

— Точно така — не възрази Кльовенйелм. И за секунда не постави под въпрос любопитния избор на думи.

— Питам се нещо — продължи Йелм. — Като пълен лаик… С какво ордените толкова привличат определени обществени групи?

— Бих могъл да идеализирам и да кажа, че сме обединени от желанието да разширим съзнанието, да открием пътища към скритите кътчета на душата, но нямаше да съм напълно искрен. Не мога да си затворя очите пред това, че много от боклука на света, който напуснах, преследва братята от ордена и тук: престижът, чувството да бъдеш избраник, жаждата за надмощие, завързването на контакти, освобождаване от жените и една често изкуствена привързаност към традициите; Орденът Мимир може да се проследи, например, до Йейер в началото на 19-и век, за което деветдесет процента от членовете нямат никаква представа. Ако настоявах за същата чистота и ентусиазъм от братята, както от самия мен, то тогава щях да си стоя тук сам и да си проповядвам. Което, може би, не е лоша идея. — Кльовенйелм въздъхна за миг и си възвърна обичайния гърмящ глас. — И така, как се казваха двамата покойни братя?

— Кюну Дагфелт и Бернхард Странд-Юлен.

Пазителят на Ордена Мимир продължи да щрака с пръсти върху клавиатурата.

— Разбирам — каза провлачено. — Отново прекрачихме леко магическата граница на мълчанието.

— За същата секретност ли става дума?

— Във всеки случай сме на ръба. Оставате ме да помисля за момент.

Давид Кльовенйелм получи време да помисли.

— Не — каза най-сетне. — Съдействието на органите на реда в разследване на убийствата на двама от нашите братя трябва естествено да получи приоритет. Приближете се, Йелм.

Направи го. Следеше екрана през рамото на стареца.

— Както виждате, превъртам имената относително бързо, за да не се изкушите да запомните прекалено много. Понякога пред някое от тях може да се прокрадне малка звездичка. Както пред двете, които споменахте. Ето го Дагфелт, ето го и Странд-Юлен. Виждате ли звездичката? Стои пред още десет. Може да се върнете на мястото си, Йелм.

Полицаят изпълни нареждането. Чувстваше се като ученик. Повишенията в службата очевидно не играеха зад тези стени.

— Звездичката означава, просто казано, че вече не членуват в Ордена Мимир.

— Имате предвид, защото не са платили годишната си вноска.

Залповете от смях отново подразниха тъпанчетата му.

— Това е орден, момчето ми, а не голф клуб. Не, поставил съм звездичките по съвсем други причини. Въпросните мъже предпочетоха да основат подорден на Ордена Мимир, така наречения Орден Шидбладнир[4]. Може да се каже, че бе замислен като дъщерна фирма, самостоятелен, но винаги под отчет пред пчелата майка. В него имаха намерение да прокарат идеи, които не са намерили отклик в Мимир, което ще рече, в мое лице. Всъщност нямаше никаква борба зад създаването на Шидбладнир, това бих искал да подчертая.

— Никакво шушукане по коридорите?

— Тук няма коридори и никой не шушука. Ако е имало пререкания, са били на по-лична основа, а това, както казах, не ме интересува.

— Спомняте ли си кой или кои са инициаторите на това отцепване?

— Когато ми го съобщиха преди около половин година, бяхме с маски след напрегната церемония. Не знам кой или кои са били начело. Но приех предложението им; така де, да не би да съм директор на поправителен дом. Административно ми се стори напълно приемливо. Междувременно очаквах сведения за напредък или нещо подобно, но и досега не съм ги получил.

— Какво различаваше двата ордена? За какво развитие ставаше дума?

— Не се заблуждавайте, че ще вляза толкова навътре в зоната на мълчанието, господин полицай. Отнася се до детайли в ритуала. Нищо радикално. Желание за доразвиване на определени церемониални аспекти.

— Разбира се, не си правя илюзии, че ще ме снабдите със списък на имената със звездички — каза Йелм, вече драстично понижен по ранг.

Две натискания по клавиатурата, само две, и от втория поднос за сирена се чу скърцане. Пазителят на Ордена Мимир Давид Кльовенйелм го отхлупи и изчака микроскопичният старомоден принтер да разпечата два листа формат А4.

— Предполагам, че със същия такт и внимание, каквито оказахте днес на ордена ни, ще се отнесете и към тези книжа, Йелм. Доста ще се ядосам, ако достигнат до медиите.

— Аз също — успокои го ченгето.

Станаха едновременно и се здрависаха.

— Много съм ви благодарен, Пазителю — каза Йелм и продължи: — Позволете само още един кратък въпрос. С какво всъщност се занимава един орден?

— С какво се занимава? — повтори учуден Кльовенйелм. После се отприщи.

Смехът на талази като че избута Йелм нагоре по стълбите и навън към „Сталгренд“.

Априлско време, помисли си Йелм, взирайки се през струите дъжд, които се стичаха по прозореца на кафенето. Капризно като съдбата. От време на време някой пресичаше „Вестерлонггатан“ с вдигната яка на палтото или якето, тичайки напразно покрай стената в търсене на подслон под несъществуващи балкони. Дъждът шибаше като с камшик големия прозорец на кафене „Громункен“[5], а светлината бе забележима само с отсъствието си. Присви очи и се опита да прочете разпечатките от Ордена Мимир. Внезапно проблеснала светкавица остави лилав нюанс и блокира зрението му за миг. Не виждаше нищо.

— Хиляди благодарности, няма що — обърна се на висок глас към небето.

— Заповядайте, моля — каза момичето с бялата престилка и му наля още една чаша кафе. Погледна я изненадан. Различаваше само лилав силует.

Продължи да разучава списъка, когато зрението му се възвърна. Откри домашни адреси и адреси, на които работеха братята от странното отцепническо крило — Ордена Шидбладнир. Два от тях бяха в Стария град — домашен на „Престгатан“ и на местоработата. Минаваше дванадесет, затова избра втория — компютърна фирма на „Йостерлонггатан“. Нямаше време за капризите на дъжда, глътна останалото кафе и се втурна навън по „Вестерлонггатан“ до „Йернториет“; там зави по улицата близнак на предишната. Озовал се на точния адрес, натисна звънеца на фирма Ком-Дата. Муден секретарски глас го покани с неохота да влезе. Изкачи се до втория етаж и прекрачи прага на превърнат в офис петстаен апартамент. Секретарката беше силно гримирана, с коса, вдигната на кок. Струйките вода, потекли от извадената полицейска легитимация, тутакси сбръчкаха добре подредените й книжа.

— Махнете това — ядоса се тя.

— Криминална полиция. Искам да говоря с Аксел Странделиус.

— Директорът е зает в момента. Предполагам, че нямате час за среща.

— Давам ви половин минута да му съобщите, че съм тук. След това ще вляза без покана.

Беше успял по-рано днес. Успя и сега. Една врата се отвори и безупречно облечен мъж, около петдесетте, тип първокласен шеф, безмълвно го привика в кабинета си.

— Полиция, това ми каза Сара — започна той, като се настани удобно зад бюрото си. — С какво мога да ви бъда полезен?

— Вие ли сте Аксел Странделиус? — попита Йелм.

— Да. Същият.

— Членувате ли в орден на име „Шидбладнир“?

Станделиус запази кратко мълчание.

— Навлизаме в забранена зона — добави след малко.

Йелм разпозна изказа.

— Знам правилата. Единствено тайни са ритуалите. Членството само по себе си е официално. Въпреки че споменатият орден все още не е официален… Знаете защо съм тук. Виждам „Дагенс нюхетер“, „Свенска дагбладет“, „Дагенс индустри“. Публикувано е на първите им страници. Това не е игра, нито пък полицейско изнудване, а въпрос на живот и смърт. Вашият живот и вашата смърт. Дагфелт и Странд-Юлен са били част от малката отцепническа група, която преди около половин година се е откъснала от Ордена Мимир. Това означава, че вие самият сте застрашен.

Очевидно Странделиус не беше помислил за това. Буквално се смали на стола.

— Но за бога, Орденът Мимир е един от най-миролюбивите. Нима някой би…

— Най-ясната връзка между двамата мъже, убити през два дни, по еднакъв начин, е този малък Орден Шидбладнир, в който те и още десет души са членували. За мен това е предостатъчно. Търся отговори на два въпроса. Първият: кои са били движещите сили зад отцепничеството? Вторият: кои са били най-върлите му противници?

Странделиус се замисли. Дали защото се занимаваше с компютри, трябваше да структурира и анализира отговорите си, като ги подреди в съответствие със зададените въпроси.

— Първо: Дагфелт и Странд-Юлен действително бяха сред водещите фигури, но идеята беше на Рикард Франсен. Той работи и най-активно за осъществяването й. В ситуацията на Дагфелт и Странд-Юлен беше също и Юханес Норвик. Останалите сметнахме, че идеята е интересна, и я подкрепихме. А относно втория ви въпрос… Тук, за съжаление, не мога да окажа кой знае какво съдействие. Имаше всеобща подмолна вълна на недоволство, която отнесеният Кльовенйелм така и не забеляза. Опасявам се, че пак трябва да спомена името на Франсен. Той, във всеки случай, трябва да знае кои са протестирали най-много. Ако, казвам ако, това е мотивът за убийствата, то Франсен вероятно ще бъде следващата жертва.

— Много добро резюме — каза Йелм и се сбогува.

Дъждът беше спрял. Силният пролетен вятър гънеше на леки вълнички повърхността на Салтшьо[6].

Априлско време, помисли си Йелм.

Чакаше на червено до площад „Сьодермалм“ и гледаше през „Слусен“[7] нагоре към висящата фасада на ресторант „Гондолата“. Тя приличаше по-скоро на метровагон в депо, отколкото на гондола.

Висящите градини на Вавилон, не спираше да рови в мислите си, когато светна зелено.

Зави с маздата по „Хорнсгатан“, подмина наскоро стоварените кашони за офисите, които се извисяваха над близкия тунел, и ето че отново го спря червената светлина.

Висящите градини на Вавилон, пак се сети за тях и пак светна зелено.

Профуча покрай надлеза на „Хорнсгатан“ и църквата „Мария Магдалена“. Пак червено. Под порива на вятъра хората пресичаха на странни диагонали от и към площад „Мария“ с дрехи, веещи се около телата. Двама мъже играеха на петанк на чакълената пътека до кафе „Тиволи“; като че с крайчеца на окото долови как халата засмука една от тежките метални топки и я запрати право върху гърба на кутрето, крачещо до минаваща дама.

В този момент светна зелено. Престрои се в лявата лента, без да може напълно да избегне червената светлина на следващото кръстовище, и зави по „Тимермансгатан“.

Вратата беше с код. Занатиска раздразнено и с налучкване произволни цифри. В продължение на две минути изпробва стотици комбинации. Без резултат. Направи крачка назад и се озова до младо момиче със стърчаща черна коса и кожено яке, което го гледаше подозрително.

— Полиция.

— Така ли разрешавате случаите си? — възмути се девойката.

Дълго зяпа след нея, докато чезнеше надолу към „Мария Престгордсгатан“.

— Да — отговори на себе си Пол Йелм и продължи бясно да натиска цифрите. Най-накрая малкият червен диод светна; чу се слабо щракване. Какъв ден, помисли си и влезе. Откри името на табелата точно до вратата и се отправи към четвъртия етаж.

На отвора за пощата пишеше „Линден“. Натисна звънеца. Веднъж. Два пъти. Три пъти. Четири пъти. След четвъртото позвъняване се чу тропот и рус младеж, на около осемнадесет, се показа на вратата. Небрежно провиснал анцуг едва покриваше тялото му, косата беше извита настрани.

— Да не спеше? — попита ченгето и показа картата си. — Ти трябва да си Йорген Линден?

Младежът кимна, като напразно се опитваше да се вгледа в картата, която се клатеше пред очите му.

— Какво има? — учуди се Йорген Линден с пресипнал глас.

— Серийно убийство — отговори Йелм и се шмугна покрай него в апартамента.

— Какво говориш, по дяволите? — ядоса се момчето и го последва, докато тъпчеше блузата си в долнището. На дивана в една от двете стаи на апартамента имаше смачкано одеяло. Отстрани лежеше купчина дрехи с хвърлено най-отгоре кепе, което, доколкото Йелм успя да забележи, беше обърнато наопаки. Обърнато наопаки кепе до дивана. В другата стая леглото беше педантично оправено. Двете страни на една монета, сети се за това клише, като се запъти към прозореца, за да пусне малко свеж въздух от добре поддържания заден двор с млади дръвчета и дървени пейки.

— Един часът е. Винаги ли спиш толкова до късно?

— Късно, късно. Побудувах доста снощи.

— Какво работиш?

Линден сгъна внимателно одеялото и седна на дивана.

— Безработен съм.

— Доста добре се оправяш с помощите за безработни.

— Какво искаш?

— Предполагам, че не си чел днешните вестници?

— Не съм.

— Убит е Бернхард Странд-Юлен.

Въпреки младостта си Йорген Линден изглеждаше най-опитен от всички, с които се беше срещнал днес, що се отнасяше до разговори с полицията. Успя да задържи леко невинното учудено изражение. Възможно бе погледът му малко да се бе прояснил, мозъкът му беше започнал да щрака.

— Кой?

— Не се прави, че не знаеш. Директор Бернхард Странд-Юлен.

— Не, не знам.

Йелм извади картичката с мъжествения Дионис от джоба на дънковото яке и я вдигна.

— Голям, а?

Линден гледаше картичката, без дума да пророни. Йелм продължи:

— Да не би това да е запазената ти марка или нещо такова? Проучване на пазара? В метрото ли ги раздаваш?

Линден все още мълчеше. Гледаше навън през прозореца. Бурята караше ниските купести облаци буквално да препускат. Йелм не се отказваше:

— А какво пише от другата страна? Тръгваме. Винаги можеш да позвъниш. На онзи телефон, не на някой друг. — Йелм посочи безжичния телефон на стената до прозореца. — А, а това какво е? Има още нещо. Малък послепис. Ти си най-голямото от трите сърдити козлета. Както е редно, накрая следват подпис и дата. Мисля, че ако сравним почерка с този на бележките върху телефонната масичка, ще открием доста интересни неща.

Йелм седна на фотьойла срещу Линден.

— Сбори се голямото сърдито козле с трола, набоде го на рогата и го хвърли толкова далече, че тролът изчезна, та се не видя. После се затича към пасбището. Тревата беше толкова вкусна, козлетата така си похапнаха, че едва се прибраха вкъщи. И сигурно още са добре охранени, ако така сладко си пасат.

Йорген Линден все още мълчеше. Йелм продължи:

— Царството на детството. Често я четях на децата си, преди почти десет години. Всяка вечер. Спомням си всяка дума. Какъв е бил този трол — полетял във въздуха и изчезнал завинаги? На бедността? На въздържанието? Още ли броди по планинските пасбища?

Линден затвори очи, без да отвори уста.

— Синът ми е само няколко години по-малък от теб. Тук и сега ли ще ми отговориш, или в полицията: какъв трол прогони големият козел Странд-Юлен?

— Не на бедността, във всеки случай — поде Линден с неохота. — Не желаеше повторения. Не искаше да ни види отново. Мангизите ще ми стигнат за няколко месеца, но не и за по-дълго. За дрога и дума да не става. Чист съм.

— Никакви рейв-партита и екстази? Както нощес?

— Това е нещо различно. Не води до пристрастяване.

— Разбира се, че не — ченгето се облегна назад във фотьойла. — Но ако продължиш да проституираш, скоро ще се нуждаеш от нещо пристрастяващо. Добре, нямам време за това точно сега. Най-важният ми въпрос е: някога правил ли си услуги на директор на име Кюну Дагфелт от Дандерюд?

— Невинаги научаваш имената им…

— Така изглежда — съгласи се Йелм и показа снимка на горд мъж, борещ се да носи петдесетте си години с чест, борба, която само преди няколко дни беше завършила с пълно фиаско. Нищо не разкрива суетата така, както смъртта, помисли си Йелм, убеден, че го беше прочел някъде.

— Не — отговори младежът. — Не го познавам.

— Със стопроцентова сигурност? Порови в паметта си.

— Спомням си ги, вярвай ми. Всичките.

— Цялото стадо от кози… Окей, името и адреса на сводника ти?

— Но…

— При други обстоятелства вероятно бих се опитал да те разкарам от улицата, да те вдигна за врата като коте и да те хвърля вкъщи при родителите ти…

— Трудно би било.

— … сега нещата са малко по-различни. Всичко, което търся, е възможно най-изчерпателна информация за Дагфелт и Странд-Юлен. Затова незабавно ми трябва името на сводника ти.

— Знаеш ли какво ме чака, ако разбере, че съм го издал?

— Няма да го научи от мен, гарантирам ти.

— Юхан Стаке. Не знам дали това е истинското му име, а адрес нямам. Само телефон.

Линден написа номера на една хартийка и я подаде на полицая.

— Последно: Странд-Юлен имаше ли сексуални предпочитания. Трябват ми възможно най-много подробности.

Йорген Линден го гледаше с молба за пощада и се разплака.

Езикът на властта, мина му през главата, без да разбира какво чувства.

Градушка зачука по перваза на прозореца за десет дълги секунди. После спря. Априлско време, помисли си Йелм и силно кихна.

Часът беше вече два, когато натисна звънеца на къщата в Нокебю. Чу първите петнадесет тона на „Ода на радостта“ да се повтарят три пъти, мразеше глухотата на Бетовен. Беше объркал малко посоката на картата и се бе оплел във вътрешните улици около площад „Брома“, вместо да тръгне направо по „Дротнингхолмсвеген“ до крайбрежната част на моста „Нокебю“. Все още проклинаше лошата си ориентация в южните предградия, застанал на голямата веранда до „Грьонвиксвеген“ в очакване някой да му отвори. Точно зад къщата парцелът се спускаше към Меларен[8], в най-красивата му част, залива между Шершьон и Нокебю. Вилата не беше от най-помпозните в района, но оправдаваше доста добре мястото си в този западен оазис, върху който априлското слънце беше избрало да пръсне капризните си лъчи.

Най-сетне възрастна дама отвори вратата. Йелм предположи, че е икономката.

— Криминална полиция — каза той, страшно отегчен от поредното повторение. — Търся Рикард Франсен.

— Позадрямал е — уведоми дамата. — За какво става дума?

— Важно е. Ако не ви затруднявам особено много, ще ви помоля да го събудите.

— От вас зависи — продължи загадъчно непознатата.

— Моля?

— Вие трябва да прецените дали ще ме затрудните прекалено много, като ме помолите да го събудя. Навярно вече сте си отговорили на този въпрос и ви се иска да го направя.

Зяпаше я с отворена уста, докато тя го покани с ръка и хитро се усмихна.

— Не ми се връзвайте. Ще си остана учителка по шведски цял живот. Седнете, докато повикам мъжа си.

Изчезна нагоре по стълбите с изненадваща пъргавина. Йелм остана прав в големия вестибюл, повтаряйки си изречението: Ако не ви затруднявам особено много, ще ви помоля да го събудите. Разбира се, че можеше да се изрази по този начин!

Само след няколко минути дамата слезе по стълбите, последвана от доста пълен, възрастен мъж в халат и с чехли. Той протегна ръка.

— Рикард Франсен. Следобедната ми дрямка се състои деветдесет процента в опити да заспя, а в останалите десет се опитвам да се примиря, че не съм успял. Искам да кажа, че не сте ме събудили. Трудно е да свикнеш да бъдеш пенсионер след цял един живот упорита работа. Както предполагам, вече сте забелязали, това се отнася и за съпругата ми.

— Пол Йелм. Криминална полиция.

— Стокхолмската?

— Не, Националната. — Йелм беше забравил, че Франсен по професия беше съдия.

— Да не би да е сформирана специална част?

— Да.

— Досетих се. И съм сигурен, че разбирам защо сте тук. Светкавични мерки.

— Да. Вие самият на какво мнение сте?

— Че е напълно възможно да съм третата жертва. Говорихме за това със съпругата ми преди обяд. Биргита смяташе, че трябва да се обадя на полицията. Аз малко се колебаех. Успях да я убедя, че не е нужно, което невинаги става, повярвайте ми.

— Струва ли ви се, че някой от Ордена Мимир може да е замесен в това?

— Страх ме е да си го помисля, но чета в очите ви, че допускате такава връзка.

Последователността на Франсен позволяваше да следи мисълта му. Йелм реши да говори направо, без да си служи с професионални клишета.

— Имаме важна оперативка в три. Позволявам си да ви помоля да ме последвате в полицията, за да може аз и колегата ми да ви зададем няколко въпроса за Ордена Шидбладнир и да вземем решение за охрана още тази вечер.

Франсен се замисли. После каза:

— Естествено — приликите. Смятате, че пространствената симетрия е свързана с времевата и че третото убийство ще бъде извършено още тази вечер. Две денонощия между всяко. Възможно е да сте прав. Дайте ми само няколко минути.

Запъти се към тоалетната. Без съмнение времето бе виновно за някои проблеми на шведската съдебна система. Йелм реши, че Рикард Франсен е бил много добър съдия.

Биргита Франсен се приближи към посетителя.

— В опасност ли е?

— Не знам. Напълно е възможно. Вкъщи ли сте си тази вечер?

— Рядко излизам.

— А той?

— На гости е у стар колега. Срещат се веднъж в месеца.

Йелм кимна утвърдително.

— До късно ли?

Жената плахо се засмя.

— До доста късно.

— Спалнята ви се намира на горния етаж?

— Не, на по-горния.

— А всекидневната е тук долу?

— Всъщност вече се намирате в нея. Вестибюлът се стеснява в нещо като коридор там вдясно и свършва във всекидневната.

Йелм мина малко вдясно. След миг антрето заприлича на фуния, която се разширяваше към всекидневната. Много оригинален дизайн. Убиецът трябваше да го познава предварително, за да може да се справи. Срещу прозореца, до противоположната стена, стоеше дълъг, ъглов кожен диван. Върна се в коридора. Рикард Франсен чакаше облечен. Изглеждаше доста мотивиран, да не кажем ентусиазиран.

— Добихте ли представа за бъдещото местопрестъпление? — попита той с усмивка.

Прегърна жена си и тръгна пред Йелм към колата, готов за мимолетното, така желано завръщане в съдебната машина. Слънцето не спираше да грее.

[1] От шведски „лебед“ — бел.прев. ↑

[2] „Трите сърдити козлета“ е норвежка народна приказка — бел.прев. ↑

[3] Grand (шведски) — малка, тясна уличка — бел.прев. ↑

[4] Магически кораб в скандинавската митология — бел.прев. ↑

[5] От шведски „Сивият монах“ — бел.прев. ↑

[6] Езеро около Стокхолм — бел.прев. ↑

[7] Ключов транспортен възел в Стокхолм — бел.прев. ↑

[8] Езерото, на което е разположен Стокхолм — бел.прев. ↑

9.

Ян-Улув Хюлтин отново влезе през мистериозната врата в другия край на стаята, която Хорхе Чавес наричаше иронично „централата за бойна готовност“. Полукръглите очила вече се мъдреха върху грубия му нос. Обърна се към събралия се отряд А. Всички седяха и разгръщаха някакви листове и тефтери за водене на записки.

— Тази сутрин информацията беше официално разгласена — започна мрачно. — При това във всички вестници едновременно. Някой се е обадил наоколо. Или съществува сътрудничество между всички звена на медийния апарат. Все още не сме локализирали изтичането на информация. Може би е било чисто и просто невъзможно да се запази в тайна една толкова голяма новина. Във всеки случай спечелихме няколко дни преднина.

Приближи се до бялата дъска, отви предпазителя на маркера и се подготви за стрелба. Маркерът в момента бе служебното му оръжие.

— Изглеждате доста превъзбудени днес. Да видим дали има защо. Нурландер?

Наведен над тъмносиния си тефтер, Виго Нурландер започна да докладва:

— Как са действали. Свързах се с всички: от ФБР до тайните служби на Лихтенщайн, с цял куп препратки през глобалната телефонна мрежа. Три от върлуващите банди винаги се придържат към изстрел в главата, щом става дума за убийство: клон на американската мафия, подчинен на Карпони в Чикаго — къде другаде, ако не там; полузамряло отцепническо крило на фракцията „Червената армия“, командвано от Ханс Копф, и малък руско-естонски престъпен клан, ръководен от някой си господин Виктор Х. Последният вероятно може да се нарече част от руската мафия. Във всички случаи се касае най-вече за разправа с предатели и в нито един не става въпрос само за два изстрела. Не успях да изясня точно това: двата изстрела в главата. Ще продължа да търся.

— Благодаря, Виго — продължи Хюлтин. Беше изписал цял ъгъл на дъската. — Нюберг и общите врагове?

Внушителният Гунар Нюберг изглежда се чувстваше доста неловко с химикалката в масивната дясна длан.

— Стигнах до задънена улица — започна той недоверчиво. — Така и не открих общи врагове в прекия смисъл на думата. И двамата очевидно са учили в Икономическия, но Странд-Юлен е седем години по-голям, така че едва ли са се засекли там. Иначе това е мястото, където се печелят приятели и врагове за цял живот. Преди доста време Дагфелт е изгонил колега от фирма, основана от двамата под името Конто-Лайн. Мъжът се казва Юнкас Сторм. Открих го напълно алкохолизиран в малко предприятийце за скрап в Бандхаген. Все още искрено мрази Дагфелт и цитирам: танцувал върху ковчега му, щом чул за убийството. Не познава обаче Странд-Юлен. Последният имал и съпруга, Юхана, която зарязал без пукната пара след развода през седемдесет и втора. Не познавам човек, изпълнен с по-голяма омраза от нея, и то на чисто лична основа. Надявала се, цитирам: да изям черния му дроб, преди да кремират този боклук, или по-добре, докато пламъците все още топят тази мърша. Разговарях и с опечалените семейства и установих, че скръбта по Дагфелт, въпреки всичко, е по-голяма. И синът Маркус, който е на седемнадесет, и дъщерята Макси…

— Макси? — прекъсна го Йелм.

— Очевидно това е името й — разпери ръце Нюберг.

— Извинявай. Яхтата на Дагфелт се казва „Максин“, затова…

— Продължавай.

— … и Макси, която е на деветнадесет, изглежда искрено скърбят за баща си, макар да е бил почти незабележим вкъщи. Съпругата Нини приема смъртта му хладнокръвно. Чудеше се, щом стана дума за яхтата, дали ще може да я продаде незабавно. Успокоих я, че ще може. Вдовицата на Странд-Юлен, Лилиан, показа същото хладнокръвие. Вече почти се била изнесла от апартамента на „Страндвеген“, въпреки че за развод, цитирам: и дума не можело да става; била свидетелка на случилото се с първата му съпруга, споменатата Юхана. Направи няколко намека за сексуалната ориентация на мъжа си и за педофилските му наклонности. Трябва да поразнищя това.

— Аз вече започнах — намеси се Йелм. — Графата хобита. Приключи ли?

— Само да добавя, че не открих децата: тридесетгодишната дъщеря Силвия от първия брак и двадесетгодишния син Боб — от втория. Сигурно работят в чужбина.

Йелм започна да докладва:

— Яхтата на Странд-Юлен очевидно е била място за развлечения в буквалния смисъл на думата. Говорих с член на екипажа, който постоянно се е подновявал с млади и руси младоци. Разполагам с много подробно описание на случвалото се на борда. Не знам до каква степен сте склонни да слушате отвратителни подробности…

— Достатъчни са само няколко груби щрихи — лаконичен бе Хюлтин.

— Ааа, те са груби. Гаврил се е как ли не, давал е заповеди, аранжирал е малки „сцени“, в които мъжагите са застивали по средата на акта, а той самият е обикалял наоколо и се е наслаждавал на тишината. Например пенис или наподобяващ предмет се е задържал в нечий задник четвърт час, без да помръдне и милиметър, преди Странд-Юлен да разреши. Самият той е участвал само като „режисьор“. Но нищо не намеква за връзка с Дагфелт. Още ще се поровя. Открих известни следи към сводника.

— Холм и кръгът от приятели — продължи Хюлтин с разпределените задачи. Писанията му вече покриваха значителна част от бялата дъска. Буквите прогресивно се смаляваха.

Звънливият гьотеборгски акцент на Шещин Холм се разнесе из стаята:

— През цялото време с Нюберг си прекрачваме териториите; в известен смисъл приятелите и враговете са доста трудно разграничими. Може да мисля шаблонно, но хората на подобно ниво рядко създават приятелства заради едното харесване. Предимство е, ако го правят, но по-скоро е страничен ефект, допълнителен бонус. С две думи, сприятеляват се с тези, от които имат полза. Големият и впечатляващ кръг от познати им дава престиж, разширява бизнес контактите, смисъла на живота им, а и в сексуално отношение ги сближава с навярно дълго стояли на сухо чужди съпруги. Впечатлението ми потвърждава наблюденията от другия край на Швеция, от Гьотеборг: осъждани или не, смените на партньори са толкова чести, а и спокойно може да се говори за прекрачили границата кръвосмешения и копелдащина. Смятате ли, че преувеличавам?

— Продължавай — отсече Хюлтин.

— Нини Дагфелт намекна за няколко необичайни, но хетеросексуални приключения по време на командировките на съпруга си в страната и най-вече в чужбина: Германия, Австрия, Швейцария. В Швеция бил по-скоро моногамен. А отпуските си е прекарвал винаги на прочутата яхта само със семейството си. Дъщерята, както бе споменато, е кръстена на модела на яхтата, която имат от началото на седемдесетте; на модела, а не на самата яхта, заменяна с по-голяма почти всяка трета година. Нини мразела отвратителния сух док, както го нарече, но се опитвала да не го показва. Дагфелт имал дежурна шега за нея и яхтата, която не пропускал да каже.

Шещин Холм заразгръща тефтера си.

— Иска, но не й стиска — пак се обади Йелм.

Полицайката го изгледа с леко колебание, преди да продължи:

— Точно така. Нини е пазела поведение, но се е отвращавала от, цитирам отново: пресилената семейна интимност, която пристигаше като с писмо по пощата две седмици в годината, но никога преди и след тях. Лилиан Странд-Юлен бе по-категорична, а и вече разбрахме за разюзданите плавания. Естествено съществува вероятност двете вдовици, които вече са свободни и финансово независими до края на живота си, с каквото и да се заемат, заедно да са наели професионален убиец. Тогава спекулациите за серийно убийство отиват по дяволите. Проблемът е, че двете не се познават. Имат купища общи приятели и познати, та нали са се движели в една и съща среда, но самите те не си спомнят една за друга. Така поне казват. Естествено, ще трябва да се убедим в това. Някоя си Анна-Клара Хумелстранд, съпруга на Джордж Хумелстранд, изпълнителен директор на Нимко-Финанс, изглежда е доста близка приятелка и на двете. Тази сутрин е заминала за Ница, което събужда известен интерес. Логично е госпожа Хумелстранд да е играла роля на посредник между Нини и Лилиан. Изобщо съществуват куп мотиви и в двете посоки, но без никаква съществена връзка.

— Благодаря — каза Хюлтин, който привършваше с вихрушката от думи на дъската. — Йелм?

— Предпочитам да докладвам последен, ако не възразявате. Трябва да обсъдим това-онова за нощната охрана.

— Да не би да имаш толкова сериозен кандидат още тази нощ?

— Може да се каже. Но преди това да чуем останалите. Може пък Сьодерстет или Чавес да издигнат не по-маловажна кандидатура?

Споменатите лица поклатиха глава. Хюлтин кимна едва-едва.

— Добре. Сьодерстет?

— Мислех си за това със серийното убийство — зазвъня финско-шведският акцент. — Ако сравним с подобни разследвания в чужбина, никак не сме закъснели. Две сходни убийства понякога не са нищо повече от две сходни убийства.

— Безспорно — прекъсна го Хюлтин. — Но в насоките на шефа на отдела Мьорнер и на този на Националната криминална полиция, както и според указанията на вътрешното управляващо звено, акцентът пада преди всичко върху момента на защита. Именно затова го разглеждаме като серийно убийство, преди официално да е обявено за такова. При това съм до голяма степен убеден, че случаят е точно такъв. А и в крайна сметка моята преценка определя посоката на разследването.

Опа, помисли си Йелм. Комисар Ян-Улув Хюлтин започна да си показва рогата. Но и Сьодерстет не се даваше.

— Просто разсъждавах колко модерни са в момента серийните убийства. Лесно е да се подведеш от американските болни мозъци. Откачалка на име Джефри Дамер наскоро бил осъден до живот за убийство, разчленяване и изяждане на седемнадесет тъмнокожи хлапета. Татко му описва в бестселър какво е да си баща на чудовище. И той, и синът натрупали богатство от престъпленията; симпатизанти чак от Южна Африка изпращали на Дамер пари в затвора. Да не говорим колко жълти списания в САЩ превръщат серийните убийци в герои. На това му казвам напълно пропаднала нация, чието масово безсилие я кара да съчувства на екстремисти и малоумници. Тоталното пренебрегване на всички правила омайва до немай-къде, и то толкова силно, че хората дори изпращат пари на тази измет. Не трябва ли да се запитаме какви следи би оставила подобна идиотщина в душата на шведите? Нещата са свързани.

Йелм се стресна.

— Сьодерстет, от Вестерос ме предупредиха, че си склонен да философстваш — вметна Хюлтин. — Да не заобикаляме темата, какво ще кажеш за финансите?

— Просто мисля, че не трябва да губим перспектива — промърмори полицаят, като се зарови из огромния куп от копия. — Както каза, Хюлтин, кашата е пълна. Още съм наникъде. Дагфелт е имал две по-големи фирми, на които е бил единствен собственик: финансовата компания Данд-Финанс с четири дъщерни фирми и една за внос — Малака Импорт. Бил е и акционер в осем други малки компании, от които три са холдинги. Притежавал е акции от петте най-големи фирми за износ в страната. Най-значимата собственост на Странд-Юлен се казва Странд-Юлен Финанс АД, с редица холдингови дружества към нея. Този концерн е още по-сложен за разгадаване от онзи на Дагфелт.

— Малък въпрос — прекъсна го Йелм. — Що е то холдинг?

Като че изведнъж всички очи се вторачиха в него.

— Мускули, без грам мозъци — опита се да налучка.

— Холдингът е управленски борд, който притежава акции в различни компании — разясни Сьодерстет.

— И това е цялата му дейност?

— Да. Единствената фирма, която открих, свързана с така наречения производствен бизнес, е компанията на Дагфелт за внос на консерви от Далечния изток; има ги във всеки добре зареден хранителен магазин. И при това говорим за косвена продукция. Странд-Юлен е притежавал много такива акции, но е имал и собствено портфолио, за разлика от Дагфелт. Не открих връзка между бизнесите им, въпреки че и двамата са притежавали акции в Електролукс, Волво и АББ. Но не са единствените. Може би най-интересен засега е скромният дял на всеки от тях в малката смоландска[1] фабрика за стъкло Хюлтефорш. Възможно е нещо да изскочи оттам.

— Говори ли с финансовата полиция? — попита Хюлтин.

— Първото, което направих. И двамата са се забърквали в данъчни неуредици, които се разследват с години и впоследствие просто се изпаряват, тъй като законите непрекъснато се либерализират. Дагфелт е бил обвинен в измама, когато е разорил първия си партньор Юнкас Сторм, за когото говори Нюберг. Оправдали са го. Това е.

— Чавес — каза Хюлтин. — Управленските бордове.

— Също голяма каша — започна Чавес с дълъг списък. — Макар и не чак такава. Общо седемнадесет борда, ако броим и тези, в които не са членували едновременно. Ограничим ли се обаче до действителното им съвместно участие, броят стига до осем: Сандвик от седемдесет и осма до осемдесет и трета, Ериксон от осемдесет и четвърта до осемдесет и седма, Сел Финанс през осемдесет и пета, Сканска от осемдесет и шеста до осемдесет и осма, Бусведен от осемдесет и шеста до осемдесет и девета, Сюдбанкен от осемдесет и седма до деветдесет и първа, „Машини & Метал АД“ деветдесета; преди да бъдат убити, са били заедно само в едно управленско сдружение — иронично е! — на погребална агенция Фунус. От хиляда деветстотин и деветдесета година насам.

— Така поне са имали доверено погребално бюро — констатира Сьодерстет.

— Значи наистина са се познавали? — обади се Виго Нурландер.

— Да — потвърди Йелм.

— От друга страна — продължи Чавес, — управленските бордове заседават редовно само няколко пъти в годината, а имат толкова много членове. Повечето от тях не си разменят и дума, та камо ли да подозират, че другият съществува.

— Прекалено кратко участие. Не ви ли се струва? — попита Шещин Холм. — По няколко години във всеки борд?

— Касае се за периодите, в които са се засекли — поясни Чавес. — Иначе са управлявали значително по-дълго. Например Дагфелт е членувал в управителния съвет на Сканска до смъртта си, а Странд-Юлен го е напуснал през осемдесет и осма. Затова пък се е включил в него още през седемдесет и девета. Така е с почти всички бордове.

— Значи участието във Фунус не води доникъде? — попита Нурландер.

— Към гроба, най-вероятно… Естествено то, точно преди смъртта им, предизвиква известен интерес, макар и Дагфелт да се е задържал осем, а Странд-Юлен четиринадесет години.

— Добре — намеси се Хюлтин, който през цялото време си водеше бележки. — Ред е на Йелм.

— В яхтения клуб не открих нищо, което да ги свързва, но един господин на име Артур Линдвикен пази цял архив е нещица за изнудване в касата си. Без съмнение е свидетел на редица случки на яхтеното пристанище Вигбюхолм. Под буквата „С“ открих интересна пощенска картичка — показа картичката с Дионис. — Върху нея младеж на име Юрген Линден е написал телефонния си номер заедно с мил, кратък поздрав. Той ми разказа и за забавленията на „Лебеда“. Буквата „Д“ беше празна.

— Арестува ли Линдвикен и Линден? — спокойно попита Хюлтин. — Не им е чиста работата.

— Не — отговори Йелм.

— Добре — доволен бе Хюлтин.

— В клуба за голф също не открих някаква директна връзка, освен че и двамата са били доста усърдни посетители. Конфискувах, междувременно, така наречените книги за гости, в които играчите записват имената си при посещение. Още не съм ги прегледал. Третото общо хоби на господата е било членството в малък орден на име Мимир, който навярно се занимава със скандинавски езически ритуали, но както всички знаем, те се пазят в пълна тайна.

Хюлтин се намръщи.

— Посетих седалището им в Стария град, без да ми бъде разрешено да вляза в светая светих. Пазителят Давид Кльовенйелм добронамерено ми разказа, спазвайки девиза „Подчинение на върховенството“, за малък отцепнически орден вътре в Мимир, наречен на кораба на Фрей[2]: Шидбладнир; достатъчно голям, за да побере на борда си всички богове, но все пак толкова малък, че да се свие и напъха в чувал.

— Тогава какво, по дяволите, е Мимир? — възмути се Чавес.

— Толкова бос ли си по скандинавска митология? — отвърна Йелм.

— Както със сигурност се досещаш, по-позната ми е тази на инките.

— Мимир е пазител на извора на мъдростта под дървото на живота Игдрасил. От този извор пие Один[3], за да стане най-мъдър от всички богове.

— Достатъчно — заповяда Хюлтин.

— Дванадесет от около шестдесетте братя на Ордена Мимир избрали все още прохождащия Шидбладнир. Постъпката им, доколкото разбирам, не получила много похвали, по-скоро била обявена за предателство спрямо светия обет за доживотна вярност. Отцепниците били четирима; един ги предвождал, останалите трима го следвали: Юханес Норвик, Кюну Дагфелт и Бернхард Странд-Юлен.

Йелм направи изкуствена пауза, за да проследи ефекта от думите си. Нямаше никаква реакция, затова продължи:

— Професорът по търговско право Юханес Норвик в момента е на научна обиколка в Япония, но главният подстрекател към отцепничество се намира точно сега в стая триста и четири и души подозрително зърната колумбийско кафе на Хорхе. Мисля, че го познаваш, Хюлтин. Пенсионираният съдия от апелативен съд „Свеа“ Рикард Франсен.

— Аха — изненада се комисарят, макар и да не го показа изобщо.

— Какво ще кажеш? Ще вземем ли връзката за достатъчно сериозна, за да прекараме вечерта във вилата на Франсен в Нокебю? Нищо, че бившият съдия ще бъде на гости и ще се прибере доста късно. Сам.

Хюлтин поседя мълчалив, като плъзгаше показалец по носа.

— Как смятате? Не виждам по-важна следа — продължи Йелм.

— Нито пък аз — съгласи се Виго Нурландер.

— Нима трябва да повярваме, че малко противоречие в един такъв орден е достатъчно основание за убийство? — каза Шещин Холм. — Струва ми се малко съмнително.

— При обичайни обстоятелства не бихме се колебали — продължи Хюлтин. — Но сега трябва да вземем мерки още тази вечер. Сьодерстет?

— Нищо и никакъв спор в един орден не е толкова незначителен, колкото изглежда отстрани. Много мъжка гордост и престиж са заложени на карта. Финландия е добър пример за разпадащи се орденски общества. Аз бих наредил посещение в Нокебю.

Чавес кимна. Гунар Нюберг седеше мълчалив и гледаше в масата.

— Гунар? — заговори го началникът.

— Готов съм — съгласи се Нюберг. — Само че бях планирал нещо друго за тази вечер.

— Ще помисля дали да минем и без теб. Останалите отиваме. Сами и инкогнито. Нито дума на никого. Не искаме пресата да клечи в малиновите храсти на вилата на Франсен. Да повикаме ли многоуважаемия съдия?

— Набери вътрешния — посъветва го Йелм.

Хюлтин натисна 304 и каза:

— Заповядайте, Франсен. Стая 300. — Приближи се към изписаната дъска и дръпна платното.

— Последното, което предава старите борци на правосъдието, е зрението.

Вратата се отвори и затлъстелият бивш съдия от апелативен съд „Свеа“ закрачи величествено. Отиде право при комисаря и му стисна ръката.

— Комисар Хюлтин — каза Рикард Франсен припряно. — Надявам се годините да са излекували общите ни рани.

— Нужен ми е план на къщата ви и на съседните сгради. И описание на плановете ви за вечерта, които не трябва да променяте. Нашият човек със сигурност ги знае. Може ли да се проникне от задната страна?

Франсен го погледна за миг. Извади писалка от жилетката на костюма си, наведе се и започна да чертае върху празен лист на масата.

— Къщата — поясни той и посочи. — Входът, пътеката, двете съседни къщи. Дърветата, храстите, оградата, портата. Тук вътре са стълбата, антрето, коридорът, всекидневната. Жена ми спи на втория етаж. Вратата на кухнята извежда на верандата отзад. Тук. Никой не паркира колите си на пътя, така че не го правете и вие. На гости съм у стария колега Ерик Блумгрен в Юршхолм в седем часа. Познавате и него, Хюлтин. Винаги ходя и се връщам с такси. Играем шах до полунощ, пийваме половин бутилка „Реми Мартин“ и си спомняме старите времена. Предчувствам, че тази вечер ще си говорим за вас, комисарю. Приключихме ли?

— Засега. Моля ви, върнете се за малко в стаята, от която дойдохте. Йелм ще дойде след миг, за да снеме още показания. Благодаря за съдействието.

На излизане от оперативката Рикард Франсен се разсмя с глас. Всички, освен Хюлтин, го изгледаха учудено.

— Хм — измънка безизразно шефът. — Ще се промъкнем отзад, в случай че убиецът вече се навърта наоколо и дебне. Не може да няма заобиколен път през съседните парцели. Двама трябва да проследят Франсен в таксито и в Юршхолм, може да наруши рутината. Чавес и Нурландер в отделни коли. Ще се срещнете на „Дротнингхолмсвеген“.

Ченгетата изглеждаха разочаровани. Хюлтин продължи, сочейки скицата на Франсен:

— Двама ще охраняват предната страна отвън, по един от всяка страна на пътя, как му беше името?

— „Грьонвиксвеген“ — подсети го Йелм.

— „Грьонвиксвеген“ — повтори Хюлтин. — Ще бъде доста студено. Сьодерстет и Холм с радиостанции в най-близкия храсталак.

И те не бяха очаровани.

— Йелм и аз вътре в къщата. Задачата ни е да пазим бабката, вратата на кухнята и прозорците на приземния етаж. Мислиш ли, че ще се справим двамата, или да включа и Нюберг? Съжалявам, но смятам, че Нюберг е необходим. Ще можеш ли да промениш плановете си?

— Да, да — измрънка колегата. — Имах генерална репетиция.

— В хор ли пееш? — полюбопитства Шещин Холм.

— Как разбра?

— Аз пея. В Гьотеборг. А ти къде?

— В църковен хор „Нака“ — отговори огромното и тромаво ченге и лицето му грейна.

— Ами ще се наложи да я отмениш. Няма да изпуснеш кой знае колко. Добре, готови сме. Предлагам да хапнете нещо в ресторанта. Акцията започва в седемнадесет и тридесет, след около час. Йелм, изчакай малко.

Хюлтин и Йелм останаха насаме. Началникът започна да прибира нещата си и възкликна, без да вдигне поглед:

— Какъв ден!

— Засега всичко върви по план, ако това имаш предвид.

— Да, точно това — потвърди Хюлтин и напусна стаята през загадъчната врата вляво.

[1] Смоланд е провинция в Южна Швеция — бел.прев. ↑

[2] Бог на плодородието в скандинавската митология — бел.прев. ↑

[3] Върховен бог в митологията на скандинавците — бел.прев. ↑

10.

Лежеше в нещо лепкаво и кафяво. Опита се да стане, но не успя; опита се да пълзи, но не се получи; опита се да се изтегли напред, но напразно. Колкото повече шаваше и се съпротивляваше в усилието си да се измъкне, толкова по-плътно слузта прилепваше по тялото и го теглеше надолу. Отвори уста и тъкмо се канеше да извика, когато кафеникавата течност потече към гърлото. Носът му потъна, ноздрите се напълниха, оставаше единствено да чака ужасната минута на смъртта, когато за пръв път усети вонята.

— Мамка му — изпсува Нюберг и кихна.

Йелм трепна, прекалено силно.

— Опитай се да не заспиваш — нареди Хюлтин.

— Не спя — блуждаеше Йелм.

Нюберг издуха носа си и понечи да продължи:

— Скапано време — чу се от прозореца на антрето, който вибрираше обезпокоително от априлската буря над Меларен. — Добре, че съм на закрито.

— Възможно е да ни обвинят в шуробаджанащина — каза Йелм. — Навън в колите треперят стокхолмски следовател и сундсвалска чернилка, а в храстите направо се тресат финландец от Вестерос и полицайка от Гьотеборг, докато ние си седим на топличко със спомени от южните предградия и чаша кафе. И ще бъдат прави.

— Параноята е най-лошото ни професионално увреждане — поясни Хюлтин и глътна наведнъж хубавото еспресо на Биргита Франсен. — Мамка му, ама че силно!

— Това е еспресо — намеси се Нюберг. — Трябва да му се наслаждаваш на малки глътчици.

— Затова чашата е толкова миниатюрна — добави услужливо Йелм.

— Достатъчно други неща се въртят в главата ми — измърмори шефът и вдигна радиостанцията до ухото. Всеки разполагаше с такава, окачена на ремък на гърдите. — Ало, отряд едно, на пост ли сте?

Малко попращя, докато се чу гласът на Чавес:

— Паркирали сме на „Губшерсвеген“, точно зад църквата. Тръпнем в очакване. Живеете ли си вътре?

— Таксито е поръчано за осемнадесет и четиридесет — Хюлтин бе кратък. — Как сте там в храсталака? Колко пъти да повтарям, че е важно да държите слушалката в ухото! И без много разговори и движение.

— Ох — обади се дрезгаво Сьодерстет. — Тъкмо вися с крака, вкопчени за крушата, и издавам звуци като в джунгла.

— Та нима ще клечим в трънаците с часове? Вятърът е адски гаден в момента — зъзнеше Холм.

— Ако не искаш една трета част от екипа да се тръшне с пневмония, трябва да измислиш нещо — предупреди Сьодерстет.

— Прави сте. Решението не беше добро. Времето очевидно е против нас. Ще се редувате вътре през час-два, за да се постоплите. И облечете възможно най-дебелите дрехи, които откриете в къщата.

Рикард и Биргита Франсен слязоха по стълбите. Съдията беше облечен в стар, но все още стилен раиран костюм с жилетка и джобен часовник. Пооправи си вратовръзката и се наведе встрани, за да може да надникне през прозореца покрай огромното туловище на Нюберг.

— Неприятно време за външна охрана — каза точно когато се появи таксито. — Надявам се, че ще сменяте колегите си. Трима здравеняци тук вътре, а една жена там отвън. Много джентълменско. Е, тръгвам, грижете се добре за съпругата ми. Тя е моето съкровище.

Двамата старци се целунаха набързо, Франсен облече палтото си и излезе на вятъра. Жена му гледа дълго след него.

— Таксито малко подрани — съобщи Хюлтин в радиостанцията. — Обръща и тръгва. Черен мерцедес, CDP четири, четири, три.

— Черен мерцедес CDP четири, четири, три — повтори Чавес.

Хюлтин пусна радиостанцията, която увисна на кожената каишка до средата на гърдите му, и се обърна към госпожа Франсен:

— Така, от сега нататък е рисковано да седите тук. Надявам се, че ще се чувствате удобно на горните етажи и ще избягвате да слизате долу без нужда.

Биргита Франсен се втренчи за миг в комисаря, като че се опитваше да свърже име и случка с живо човешко същество. Кимна кратко и плавно се отправи нагоре по стълбите. Когато изчезна, Хюлтин каза:

— За съжаление, господа, Франсен е напълно прав. Трябва да ги смените, когато влязат.

Нюберг кихна, въздъхна тежко и леко почука на измъчвания от вятъра прозорец. Отправи се към кухнята, за да огледа вратата и прозорците към задния двор. Въпреки бурята залезът над Меларен беше великолепен.

Йелм сви наляво към кабинета на съдията, провери прозорците и продължи към двете по-малки стаи в същата половина на приземния етаж. Всичко беше нормално.

Хюлтин влезе в дневната, седна на кожения диван и съобщи на Сьодерстет и Холм добрата новина за смяна на караула.

Очакването, помисли си Йелм, като запрелиства сборник от закони в кабинета на Франсен. Всичко изглеждаше захабено от прекалено ползване. Старецът вероятно отказваше да спре да работи. Може би не съществуваше нищо друго извън работата, само една огромна гинунгагап[1]. Може би затова на всяка цена е трябвало да обнови Ордена Мимир. Полицаят постоя апатичен, зачетен в наредба за разрешени и забранени уреди за бране на горски плодове, докато светлината почти изчезна. Завари Нюберг в кухнята с чаша бяло вино в ръка.

— Има отворена бутилка в хладилника — поясни колегата и вдигна чашата. — Налей си, домакинята черпи.

— Утеха за отменената репетиция? — попита Йелм и отвори хладилника.

Загледа се в етикета. Мозел. 1974. Нищо не му говореше.

— И сега какво, вън на студа, горките ми гласни струни — замърмори Нюберг.

— Хич не ни е лесно.

— Хич, ама хич.

Говореха си, докато чакаха. Невероятни глупости, които едва ли щяха да бъдат уместни в друга ситуация. Разговор с мисли, летящи в различна посока. Всичко можеше да се развие невероятно бързо. Всеки момент можеше да се случи нещо съдбовно. Трябваше да са хем спокойни, хем нащрек. Като нож с две остриета бе това състояние на стрес.

— Женен ли си? — попита Йелм, дъвчейки банан, докато разглеждаше останалите неща в хладилника.

— Разведен. А ти?

— Последния път, когато видях жена си, бях все още женен.

Слънцето надникна за миг, докато потъваше зад вълнистата повърхност на Меларен. Облаците се стелеха с различна скорост един върху друг. Играта на априлската буря.

Нюберг запали цигара и почерпи Йелм. Той не отказа. Запушиха в тъмнината.

— Всъщност не пуша — поясни Нюберг.

— Нито пък аз — не изостана Йелм.

Започна да прави кафе на светлината от малкото фенерче. Имаше обикновена машина за шварц до удивително голямата за еспресо.

— Такова чудо за нищо и никаква чашка — говореше на себе си и на тъмнината, затова и Нюберг не реагира.

Изведнъж запращя в радиостанциите. Беше Шещин Холм, шептейки:

— Задава се мъж, сам. На десет метра от оградата.

Йелм остави пълната с вода кана и излезе в коридора. Дръпна си от цигарата и леко се ободри от никотина. Видя през прозореца мъжа да подминава и да поема нагоре по „Грьонвиксвеген“. След миг гласът на Сьодерстет забръмча върху гърдите му.

— Току-що мина покрай мен.

Йелм наля вода в машината, постави филтъра, измери дозата кафе, лъжичка след лъжичка, и натисна червеното копче. Направи всичко бавно и прецизно. Без излишни движения. Пушеше спокойно, когато зави по приличащия на фуния коридор до всекидневната. Хюлтин седеше в позата на убиеца на кожения диван до отдалечената стена. Стаята тънеше в приглушена тъмнина.

— Направих кафе.

— Шварц?

— Да.

— Браво.

Времето минаваше протяжно и бавно. Очите постепенно свикваха с мрака. Скоро щяха да заприличат на нощни животни, опулени в тъмницата. Йелм зави в обратната посока. Нюхът му го ориентираше по-добре от зрението. Опозна всяко ъгълче и кътче, за да може да се придвижва бързо и безпрепятствено. На слабата светлина от фенерчето, със закрита крушка, за да може да вижда в нощта, извади дебели пуловери, палта, якета, ръкавици, шапки, одеяла от няколко гардероба и ги тръшна на кухненската маса.

— Смяна. Влизам — обади се Холм.

— Аз ще изляза — каза Йелм на Нюберг, който кимна в съгласие.

Йелм беше почти облечен, когато Шещин Холм почука на задната врата. Тя направо се тресеше. Нюберг й подаде чаша кафе. Тя я сграбчи нетърпеливо с двете ръце и я вдигна към устата. Когато топлината се разля из тялото й, каза:

— Вкочаних се, без майтап.

Йелм метна одеяло на раменете й, напъха слушалката в ухото си, а щепсела в радиостанцията, нахлузи една шапка, чифт смешни пурпурни вълнени ръкавици и излезе в нощната буря.

Навън беше тъмно като в рог. Затича се приведен към трънака на Холм. Видя точно къде беше седяла, сгушена в шипката. Гледката беше идеална. Улична лампа на няколко метра осветяваше най-силно частта от пътя, видима от храстите.

Поседя там два часа. Минаха десетина коли и точно толкова велосипедисти и пешеходци, когато сетивата му сериозно се притъпиха. Беше съобщил за трима самотни минувачи покрай портата.

Шещин Холм излезе и го срещна. Сега изглеждаше доста по-свежа. В този момент съзря и фигурата на Сьодерстет да се промъква през другата половина на градината.

Влязоха заедно с Нюберг в кухнята. И двамата бяха малко или много неадекватни за няколко минути, затова прокле идеята, чиято и да беше, да се сменят едновременно. Машината за кафе стоеше включена. Успяха да напълнят по една чаша и да пийнат. Пръстите на ръцете и краката им се затоплиха, а оттам и цялото тяло. Не трябва ли да бъде обратно? — помисли си и започна да се разсъблича. Не искаше да срещне убиеца и да изглежда като участник в експедицията на Амундсен до Южния полюс.

Влезе в дневната. Хюлтин не беше помръднал. Спогледаха се безмълвно в тъмнината. Ако нещо ще се случва, ще бъде скоро, четеше се в погледите им. Излезе в коридора и застана до прозореца. Втренчи се в мрака. Вятърът беше поутихнал. Навън всичко си беше както преди.

Върви по безлюдната улица. Къщите са пръснати тук-там.

Върви с ръцете в джобовете. Напипва касетката и двата ключа, които се удрят един в друг в левия джоб. В десния се намира пистолетът с прикрепен заглушител. Крачи съвсем спокоен.

— Идва някой — прошепна Шещин Холм в радиостанцията. — Сам е. Мъж. Скоро ще мине покрай мен.

Знае точно къде се намира. Стъпките му са уверени. Тук започва оградата. Пресича пътя. Вятърът брули лицето му. Оправя чантата на рамото и посяга към портата.

Холм отново:

— Той е. Отваря вратата. Сега.

— Идва — шепне Сьодерстет почти едновременно.

Отваря бавно, безшумно. И затваря. Гледа да не стъпва на пътеката, а внимателно по тревата към къщата. Изважда ключовете и се качва по стълбата.

— Държи ключовете — шепне Сьодерстет. — Пъха единия. Сега.

Поставя ключа в ключалката, завърта го безшумно. После следващия. Пак така без звук. С едната ръка натиска бравата, а с другата държи пистолета.

Вратата се приплъзва.

Хващат го.

Йелм улавя ръцете и ги извива назад. Нюберг го бута на пода и натиска лицето му към килима. Йелм стиска ръцете на гърба. Хюлтин пали лампата и насочва оръжието. Светлината е като застинала светкавица. Йелм вече е сложил белезниците. Край.

— Какво става, по дяволите? — пита мъжът изненадано. После започва да крещи.

Холм и Сьодерстет нахлуват с извадени пистолети. Биргита Франсен се появява на стълбите. Гледа ги като обезумяла.

— Рикард — шепне тя.

— Рикард? — повтарят всички едновременно.

— Мамо — успява да каже, преди да припадне.

Влиза и затваря вратата след себе си. В къщата е съвсем тъмно, съвсем тихо. Събува обувките, слага ги в чантата и се отправя към всекидневната. Сяда на кожения диван с лице към вратата, поставя пистолета на масата и чака.

Седи, без да помръдне.

Очаква музиката.

[1] Понятие от скандинавската митология. Представлява първичната празнина, в която живее великият дух на света Фимбултир — бел.прев. ↑

11.

Ароматът, само ароматът на обикновена женска кожа. Малки, малки косъмчета в носа. Нищо друго. Не се нуждае от абсолютно нищо друго. Тя мърмори нещо, когато я докосва. Все още е студен.

— Има непознат в леглото ми — успява да каже почти насън.

— Не, не — отвръща той, като се приближава още повече. — Непознатият е в моето легло.

Като заучена фраза, повтаряна стотици пъти. Като формула. Сезам, отвори се. Сезам се колебае. Ще издържи ли? Само още няколко часа сън. Да го направят полуспящи. Все едно, че самият сън прониква, беше казала веднъж. Много отдавна.

Веднага получи ерекция. Начаса. А си мислеше, че е гроги. Ей така, на раз-два, разсъждаваше сънливо. Останалата част от тялото му спи. Кръвта се събира на едно-единствено място, което не спи. Стопля ръка под мишницата и пробно я поставя на голото бедро. Не го отблъсква. Дори не помръдва. Спи. Прави последен опит: пъха ръка под фланелката. Обгръща едната гърда. Бавно започва да кръжи около зърното. Ще почувства дразнещ гъдел и ще го отблъсне или ще й стане приятно и ще го задържи. Или просто ще продължи да спи. Все още само предполага.

Зърното набъбва. Леко помръдва. Харесва й.

Изхлузва слиповете и остава пенисът да се допре до долната част на гръбнака и дупето. Пръстът не спира да възбужда зърното, като леко го пощипва. Пенисът се плъзга нежно надолу по хълбока, отърква се в ръба на бикините и стига до бедрото. Там обръща посоката и тръгва нагоре, после пак слиза, покрай бикините се опира в дупето и се завърта към гръбнака. Прави кръгчета.

Обръща се по гръб и се повдига, подпряна на стъпалата. Сваля бикините й и долавя възбуждащия мирис. Събува слиповете си, тя се вкопчва с двете ръце и го насочва в правилната посока. Ближе с език устните й. Тя подава своя. Галят се. Бавно прониква във влажната вагина. Остават неподвижни за минути. Един в друг. Няма част от тялото, която да не се слива.

Изведнъж се изтегля навън, почти напълно, и с тласък влиза отново, до края.

Нищо не е окончателно, Йелм.

Махна шлема и стана Пол, просто Пол.

Закуската. Пол, Сила и Тува седяха на масата. Пол сънливо надничаше във вестника. Тува допи портокаловия сок и се втурна към огледалото.

— Ооооо — зажалва се тя, — приличам на Пипи Дългото чорапче!

Свали кичурите, разроши косата си и я донагласи с гребен. Сега прилича на трола Нике[1], помисли си баща й.

— Чудесна си — лицемерно каза той. — Ела.

Завтече се към масата, прегърна го набързо, върна се пред огледалото и метна раницата точно когато се звънна на вратата. Йелм отвори. Беше Мила.

— Здравей — поздрави тя.

— Здравей — отвърна Йелм.

— Хайде — провикна се Тува. — Закъсняваме.

Вратата се затръшна.

Дане слезе по стълбите и ги погледна навъсено.

— Вкъщи ли си? — попита баща си и отмина. Дълги вибрации от силния трясък.

Сила въздъхна дълбоко и каза с половин филия с пастет в устата:

— Значи се провалихте?

— Да.

— Говори ли ти се за това?

— Служебна тайна — погледна я развеселен.

— Добре, добре — каза със същото изражение.

Често се случваше. Разпознаваше мимиките и жестовете си в нея. И никога не беше ясно кой влияе на другия.

— Сбъркахме мястото, чисто и просто.

— Мислиш ли, че се е случило нещо на някого някъде другаде?

— Убеден съм. Със сигурност ще го прочетеш още в следобедния тираж на вечерните вестници. Всяка секунда може да позвъни — посочи мобилния телефон на масата. Изпи кафето, отиде до закачалката, която стърчеше в антрето, и свали дънковото си яке. Задържа го в ръка, отиде до масата и я целуна.

— На работа ли си довечера, или си свободна?

Сила поклати глава закачливо.

— На работа.

Облече якето и й изпрати въздушна целувка. Отвори вратата. Жена му се изкашля, преди да успее да я затвори. Беше хванала с два пръста, не без известна погнуса, мобилния телефон. Не спираше да звъни, затова го пусна на масата. Йелм го взе, смеейки се, и натисна слушалката. Не обели и дума през целия разговор.

— Точно както ти казах — обърна се към жена си. Телефонът потъна в джоба на якето.

Йелм получи въздушна целувка, преди да излезе в доста объркания, с дъх на лято ден.

Не духаше. Слънцето прежуряше. Само на сянка се усещаше все още колебливата пролет.

Любовта, странни мисли се въртяха в главата му. Любовта и ежедневието. Ежедневието и любовта.

Завъртя ключа и остави Норшборг зад гърба си.

Отново се налагаше да се пренесе от южните в северните квартали.

[1] Шведско радиопредаване за деца, излъчвано от 1957 до 1965 г. — бел.прев. ↑

12.

Часът беше девет и три минути, трети април. Датата, на която Густав IV Адолф е коронясан за крал на Швеция през 1800 г. в Норшьопинг, мислеше си един от тях, като се отклоняваше от по-синхронизираните разсъждения на екипа. Въпреки че в този миг разликите бяха фрапиращи, а да не говорим за апатията.

Ян-Улув Хюлтин обаче изглеждаше доста спокоен. Нямаше и помен от нощните перипетии. Закрепи внимателно очилата на носа си и запрелиства купчина документи, несъдържащи и грам милост.

Йелм се огледа наоколо в грандиозната кухня. Настроението на отряд А беше белязано от вчерашния ден. Гунар Нюберг кихаше шумно, мислейки за хорови песни и възпалени гласни струни. Виго Нурландер беше просто намръщен. Шещин Холм се опитваше да подремне, така наречената микродрямка — много политици редовно заспиваха в парламента, подпрели глава с ръка. Арто Сьодерстет, без съмнение, се намираше на друга планета. Стоеше и зяпаше през прозореца, разнищвайки мистични съвпадения.

В деня на първото убийство е починал Емануел Сведенборг[1] в Лондон през 1772 г.

После остави всичко да се изпари в етера на ясното априлско небе.

Единствените, заети с нещо в къщата, бяха съдебният лекар, няколко криминалисти и Хорхе Чавес, който изследваше всеки милиметър. От време на време техниците го гонеха от всекидневната, но той упорито се връщаше като умопобъркан престъпник на местопрестъплението.

Полицаите, пристигнали първи, се бяха върнали в районното на „Голфвеген“. Няколко цивилни асистенти охраняваха загражденията отвън. Както никога, медиите все още не бяха надушили. Освен техническия персонал, бърникащ насам-натам из всекидневната, никой друг не безпокоеше елитния отряд, докато двама добре сложени господа, около четиридесетте, с еднакви кожени якета, не нахлуха в кухнята.

— Не казвай нищо — по-русият предупреди Хюлтин. — Искаме само да видим местопрестъплението със собствените си очи.

— Ще получите доклада ми, както обикновено, в момента, в който е готов — възпротиви се комисарят и пряко волята им ги представи:

— Йилис Дьос и Макс Гран от тайните служби.

— Охранителна полиция — каза проговорилият, който очевидно беше Дьос. — Няма да ви пречим.

Влязоха в дневната и тихо размениха няколко думи със съдебния лекар и шефа на криминалистите. После обиколиха къщата, надничайки във всяко кътче, зад всяко ъгълче, и изчезнаха, както се бяха появили. Чу се само форсирането на колата.

— Сигурно ще ни се наложи по-често да общуваме с тях след случилото се — поясни шефът без особено вълнение. Никой не си направи труда да коментира думите му.

Чавес влезе в кухнята и седна до Йелм.

— Точно като при предишните — каза латиното.

— Не съвсем — поправи го Хюлтин. — Трябва да се запознаем обстойно с мнението на криминалистите. Останал е един куршум.

Седяха в кухнята на грамадната юрхолмска вила, само на няколко пресечки от дома на пенсионирания съдия Ерик Блумгрен, където също така пенсионираният му колега Рикард Франсен беше прекарал безметежна вечер върху дъската за шах с чашка коняк в ръка. Чавес и Нурландер ги бяха охранявали от служебната кола. Естествено, този факт ги тормозеше.

— Вилата е собственост на мъж на име Нилс-Емил Карлбергер. Трупът му бил открит в стаята веднага след осем и половина сутринта, когато пристигнала чистачката. Обадила се на полицията и изчезнала. Никой не знае коя е и къде се намира в момента. По всяка вероятност е отзована бежанка, криеща се от властите и изкарваща прехраната си като нископлатена прислужница. Карлбергер имал съпруга и двама големи сина. Скоро ще им съобщят. Съпругата му се намира във вилата до Халмстад, за да я подготви за лятото. Синовете живеели в Ландветер и Лунд. Никой от тях не участвал в бизнеса на баща си. Единият е ръководител полети, а другият аспирант по социология. Съпругата Нанси е била секретарка в една от фирмите от концерна на мъжа си, преди да се превърне в домакиня. Тя не е майка на синовете.

Това приблизително знаеха.

Възрастният съдебен лекар влезе в кухнята, чешейки се усърдно по врата.

— От моя гледна точка всичко изглежда идентично — заяви той. — Два изстрела право през мозъка. Смъртта е настъпила мигновено. Естествено, ще докладвам с подробности след аутопсията, но не се надявайте на прекалени подвизи.

— Не се притеснявай, Сигвард — успокои го тихо Хюлтин. — Свенхаген приключва ли?

Сигвард Кварфорт сви рамене и каза:

— Ще взема със себе си многоуважавания Нилс-Емил. Освен ако не искате да си украсите полицията.

Шегите за трупове на Кварфорт не бяха забавни от четвърт век. Самият той беше с престарели разбирания от няколко десетилетия.

Чакаха. Щорите губеха битката с пролетното слънце; масата се превърна в райе от тънки слънчеви ивици. Йелм отвори вратата към верандата. Чавес го последва.

— Виждаш ли комина ей там, най-високия? — попита латиното и посочи с присвити очи към двата големи съседни двора. — Това е къщата на Блумгрен. Там чакахме вчера и мръзнехме във волвото на Нурландер. — Бил е тук. Промъкнал се е наблизо. Може би ни е видял и ни се е присмял.

Йелм вдигна рамене.

— Би трябвало да го усетим — ядосваше се Чавес. — Como en casa — каза с наслаждение.

— Като у дома? — попита Йелм. — Къде?

— Рогсвед. Naci aqui. Роден съм тук — прозвуча след него.

Шефът на криминалистите Брюнолф Свенхаген беше влязъл в кухнята и забил поглед в някакъв бележник, докато говореше с клишета, които със сигурност не бяха сред записките.

— Естествено ще излижем цялата къща през деня. Струва ми се обаче, че няма да открием нищо, както в предишните случаи, с изключение на куршума. Извадил е единия, но е оставил другия. Ето ви нещо, за което да се закачите. Ще го изследваме възможно най-бързо. Засега мога да кажа, че не ми е много познат. Не е от шестте или седемте най-разпространени марки.

Върна се във всекидневната, където двамата му подчинени още пълзяха по пода и дивана. Йелм видя обвитата в черно носилка, понесена в антрето под зоркото око на доцент Кварфорт.

От кухнята лъхаше по-скоро на сънливост, отколкото на отчаяние. Бяха се опитали да налучкат и останаха излъгани. Случваше се. Жалко, че и веждата на Рикард Франсен младши също пострада, когато Нюберг зарови лицето му в килима. Шефът на отдела Валдемар Мьорнер вече бе заделил средства от бюджета за очакваното обезщетение.

— Не ни остава нищо друго, освен да продължим — каза реалистът Хюлтин. — Всъщност новата жертва пасва много повече на стила на убиеца, отколкото неподкупният съдия. Безспорно се касае за едни или други нечисти сделки. Йелм да провери дали това напълно изключва Ордена Мимир и ако е така, да проследи значително по-важната картичка с Дионис. Не забравяй и книгите от голф клуба. Като цяло натоварването за тези, които се занимават с бизнес следите, ще се увеличи значително. Трябва да направим размествания. Нюберг се присъединява към бизнеса. Холм ще се придържа към личните контакти. Нурландер ще продължи с международните. Възможно тълкуване на казаното от Свенхаген е, че куршумът е чуждо производство. Остава да се провери. Да не забравяме и костеливия орех: защо куршумът е останал в стената? Дали нещо му е попречило? Нарочно ли е оставил следа? Ако е така: защо, за да ни заблуди, за да си поиграе с нас, или защото по един или друг начин иска да бъде заловен? Нима е сбъркал за пръв път? Малко вероятно е. Без съмнение куршумът трябва скоро да се озове в лабораторията. Помислете. Така, накратко: Нурландер: международните, Холм: личните, Чавес, Сьодерстет, Нюберг: бизнеса, Йелм: сексуалните връзки. Веднага щом получа нещо от Свенхаген, ще свикам оперативка. Въпроси?

Нямаше.

Във всеки случай не и такива, на които Хюлтин да може да отговори.

Оставиха великолепната вила на разположение на криминалистите.

Информацията не закъсня. В 11:22 на 3 април шефът на криминалистите Брюнолф Свенхаген изпрати съобщение на комисар Хюлтин. Нямаше и половин час, и отрядът се събра в залата, вече официално наричана Централа за бойна готовност. Чавес го измисли, а Валдемар Мьорнер го одобри. Всички се намираха по стаите си, когато Хюлтин набра телефона за бърза връзка в 11:23. Всички, освен един.

Точно тогава Йелм се подвизаваше в катакомбите на „Сталгренд“ в Стария град. Там нямаше дори мобилна връзка. Пазителят Кльовенйелм набра на екрана на миниатюрния си компютър с форма на поднос за сирена името Карлбергер, Нилс-Емил, без никакъв резултат. Оказа се, че последният не членуваше и никога не беше членувал в нито един от двата ордена: Шидбладнир или Мимир. Нито пък в някой друг.

В 11:35 Кльовенйелм дръпна тежката завеса към входа на тайното светилище на ордена. В 11:41 Пол Йелм прекрачи прага му, обещавайки тържествено никога да не разказва за видяното вътре. Държеше на думата си. В 11:42 излезе на тясната уличка и видя съобщението на Хюлтин за оперативката. В 11:51 се появи в Централата за бойна готовност. В 13:09 вече се заля от смях от това наименование, когато Чавес, също толкова развеселен, му го съобщи.

Ето какво се беше случило преди това в Централата за бойна готовност на Специален отряд А от Националната полиция, както гласеше цялото име на тази заличка.

Новината за убийството на директор Нилс-Емил Карлбергер, който стоеше начело на голям концерн, все още не беше достигнала медиите. Това бе съобщил Ян-Улув Хюлтин. Очевидно, за негово голямо облекчение, от отряд А не изтичаше информация.

— Както подозирах — каза скромно шефът, — оставеният в стената куршум е много специален. Свенхаген е направил неразбираем, но и неопровержим химически анализ на парченцата олово, като е открил необичайна съставка. За да съкратя дългия доклад от лабораторията: става въпрос за вид нечисто олово с уникално съдържание. Куршумите са направо с ужасно качество и са произведени във второкачествена фабрика за оръжие в град Павлодар, в днешен Казахстан. Родината на Владимир Смирнов, сещате се. Свенхаген лично се е свързал със съдебномедицинския център за данни на Интерпол и е разбрал следното: въпросната фабрика за оръжие изпаднала в беда след разпадането на Съветския съюз и стигнала до фалит заради неизменния естествен подбор на пазарната икономика. Нямало пазар за лошите боеприпаси. Очевидно останали големи запаси, чиято съдба и до днес е неизвестна. Интерпол обаче е категоричен: мафия. — Хюлтин направи пауза. Може би очакваше реакция на казаното, но така и не я получи. Или просто си поемаше дъх. След малко продължи: — Руската мафия, както знаем, е много разнородна организация. В действителност ни е известно прекалено малко за нея, почти обезпокоително малко с оглед на факта, че до известна степен вече е прекосила Балтийско море. Ръководи и значителна част от престъпния свят в Хелзинки; по всичко личи, че Стокхолм е следващият голям пазар, представен от банда безумци. Съществуват и по-изискани бандити с връзки в управлението на Русия и Прибалтика и с още по-интимни отношения с топмафиоти в Италия и САЩ. Откритата съставка при третото убийство на известен шведски капиталист не ни дава надежда за нищо добро и едва ли сме първите, които са го разбрали. Вече видяхме странната поява на тайните служби на местопрестъплението, като че внезапно искат да излязат на светло, да покажат, че съществуват. Без съмнение натискът на военното разузнаване е голям, усеща се дори в подземията на „Лидингьовеген“[2], а и другаде.

Хюлтин въздъхна, отпи глътка вода и продължи със същия монотонен глас:

— А връзката между бойното вещество и начина на убийствата, е доста притеснителна. Нурландер, от чутото вчера, е надушил три международни организации, които наказват жертвите си с изстрел в главата. Една от тях, както научихме, е малък руско-естонски престъпен клан с анонимния или по-скоро известен като Виктор Х командир. Връзките с мафията не са съвсем ясни. Работи се по това, което налага промяна в схемата. Точно преди да дойда, срещнах Мьорнер в коридора. Съобщи ми, че заради заплашителната връзка със съветската държавна мафия е наредил попълнение на отряда с още двама. От финансова полиция. Ще ни облекчат на този фронт. Там трябва да продължим да търсим, като разширим малко диапазона към евентуални бизнес контакти с руската мафия. Важно е. Надявам се така тези от вас, ангажирани с бизнеса, да се нагърбват по малко и с нещо друго. Вземете пример от Йелм. Руската следа не бива да ни обсебва. Все пак, Нюберг, преди сериозно да нагазиш във финансите, ще те прикрепя към Нурландер, за да проучите бандата на Виктор Х. Ще работим на два фланга: бившия съветски и шведския. Все някъде трябва да кръстосат пътищата си.

— Общуваш прекалено много с Мьорнер — отбеляза Йелм.

— Така е — съгласи се Хюлтин.

На вратата се почука, подадоха се две лица: висок рус мъж с почти прозрачна кожа, който нямаше тридесет, и млада жена на неговата възраст, с ръст, доста по-нисък от средния. Определено бяха странна двойка.

— Влезте, влезте — покани ги комисарят. — Разполагайте се. Току-що започваме с обзора на живота и делото на Карлбергер. Новото попълнение: Били Петершон и Таня Флорен. Освободихме им стая триста и пет. Сега… някой да има нещо за Карлбергер, освен бизнеса, нещо, което още не знаем? Шещин?

Шещин Холм поклати глава и каза:

— Съпругата и синовете ще пристигнат всеки момент в града. Ще ги разпитам.

— Свободното време? Йелм?

— Като Дагфелт и Странд-Юлен е играл голф и е карал яхта, макар да е била по-скоро моторница — истинско луксозно возило на пристанището в Лидингьо. Голф връзката остава доста стабилна: членувал е, също като другите двама, в стокхолмския голф клуб и е играл предимно в „Шевинге“. Доколкото разбрах обаче, не се е занимавал с никакви ордени.

— Значи ограждаме тази следа в скоби, засега — заключи Хюлтин и зашари по дъската. Беше значително по-решителен от вчера. Афектирането от малкия провал очевидно бе отлетяло. Продължи, обърнат към новодошлите: — Арто Сьодерстет разследва фирмите. Сьодерстет?

Финландецът се изкашля и се поизправи, като че се подготвяше за лекция или проповед. За миг Йелм помисли, че хилавата, белезникава фигура беше нещо много повече от полицай с нисък ранг. Погрешният човек на погрешното място. Вълк в овча кожа. Клишетата препускаха в главата му, докато Сьодерстет взе думата:

— Става въпрос за трима души, всеки със свой концерн, на границата на империята. Жертвите ни са били богати и влиятелни, без да са част от лигата на известните. Бизнес структурите им си приличат. В центъра се намират една или няколко собствени финансови фирми, в периферията собствеността започва да се преплита. Важно е да се помни, че и трите жертви са капиталисти от модерен тип. Типът, който получи истински размах през осемдесетте — бизнесмени, чието благосъстояние никога няма да облагодетелства някого другиго, било то под формата на работни места или данъци, освен самите тях. Това, което само преди няколко години си беше чист бандитизъм — прането на пари, прехвърлянето им, кредитирането с прекомерни лихви и внезапното им изчезване, сега се е превърнало в законен бизнес. С премахването на политиката на регулация през осемдесетте се отвори възможност за буквално ринене на пари извън страната. Цялото благоденствие на осемдесетте се оказа раздут балон, пръснал се в самите нас през едно объркано десетилетие. Властта тълкуваше погрешно пълните сметки, четеше цифрите със старите, бракувани очила на индустриализма и ликуваше. Ликуваха и финансовите акули, макар и по съвсем други причини. Изсмукваха соковете на държавните финанси под мазохистичните им възторжени стенания.

Сьодерстет млъкна. Отряд А го гледаше объркано. Странна сводка за заниманията на Карлбергер.

— Да се придържаме към политическа неутралност — помоли равнодушно Хюлтин.

Сьодерстет се огледа. Като че изведнъж се сети къде се намира. Беше набрал скорост. Опомни се и продължи на звучния финско-шведски:

— Намеквам за две неща. Първо: връзката на този обществен климат с разказаното преди за бума на серийните убийства в САЩ, героизирането на аутсайдерите, изцяло отхвърлили системата от норми, която все по-ясно показва пукнатините си и разкрива зейналата пропаст поради една-единствена причина: парите. Седим върху буре с барут. Второ: връзката с нашия случай. Представете си, че имаме работа с човек, който чисто и просто е или си въобразява, че е разгадал цялата проклета игра. Открил е пукнатините в стената и се е оставил да бъде засмукан от победния вакуум от другата страна. Или казано иначе: човек, на който му се струва, че е видял истинското лице на невидимите сили, и никак не се свени да го изложи на показ. Интелигентен безумец — възможно най-лошата комбинация. Видял е взаимовръзките, малко или много мистичните съответствия, и е започнал, със сигурност случайно, разкриването им в деня на смъртта на Сведенборг.

— За да стане по-ясно — прекъсна го най-сетне Хюлтин, — мислиш, че това са политически убийства? Ляв тероризъм?

— Не тероризъм, не. Не ми се вярва. По-скоро политика. Някой, който по един или друг начин е засегнат, мислил е твърде дълго и е стигнал до определени изводи, твърде верни, що се отнася до анализа, напълно погрешни, що се отнася до постъпката. Нека да помислим. Средата на деветдесетте години е. Съвзели сме се от най-тежката криза. Много са потърпевшите, но може би едва сега всичко започва да се поизяснява.

Настъпи дълга тишина. Словоохотливостта на Сьодерстет му спечели, без съмнение, редица точки. Новодошлите, Били Петершон и Таня Флорен, седяха със зяпнали уста и се чудеха къде са попаднали. В студентска аудитория? В група по теория на конспирацията? Или при полицай, чиято упорита интелигентност винаги бе възпрепятствала израстването в професията?

Йелм се опита да продължи в същия ред на мисли:

— Трима представители на новия капитализъм — обобщи той, — различни варианти. Косвените доказателства сочат Източна Европа. Проблеми при установяването на мафията в Прибалтика? Използването на бизнес контакти от Прибалтика? Въпреки че Източна Европа не излиза наяве като фактор при нито едно от убийствата. Чисто политически мотиви? Един вид отмъщение: лично, професионално? Какво още?

Тишина. Очевидно нямаше друго. Не бяха ли пропуснали нещо? Старата, изкусна класика на Агата Кристи — ордени и тем подобни — се беше изпарила. Този тип интриги оставаше безусловно в миналото; беше изместена от реалността: постиндустриален капитализъм, източноевропейска мафия, шведски колапс на държавните финанси през деветдесетте.

Пол Йелм предпочиташе първата.

— Дали не е време да преминем към фирмите на Карлбергер? — Комисарят разпени вълните от ентусиазъм на отряд А.

Сьодерстет веднага превключи от стихийна приказливост към пестелив, точен изказ. В последния случай имаше отговор, решение, което трябваше да се докладва възможно най-ясно и отчетливо; в предпоследния, отговорът липсваше, също и решението; „истината“ се процеждаше през пукнатините между думите, в ужасяващите взаимовръзки. Такова беше обществото, постиндустриалното, в очите на красноречивия финландски чудак.

— Концернът Карлбергер — поде той. — В центъра се намира финансовата компания Спиран[3], оградена в концентрични окръжности с все по-трудно достъпни дъщерни фирми. Само за час открих една връзка, а с професионална помощ — Сьодерстет направи жест към Петершон и Флорен — със сигурност ще последват нови разкрития. Моето е свързано със Странд-Юлен, партньор в една от дъщерните фирми на Карлбергер: Алруна Холдинг АД.

Замълча. Никой не знаеше дали беше свършил, или не. Изглеждаше малко изтощен, затова Хюлтин каза:

— Окей, да благодарим на колегата за необичайно вдъхновяващото експозе. Чавес?

Чавес се изхили и взе думата:

— Ще бъда кратък. В три от бордовете, в които са участвали Дагфелт и Странд-Юлен, е седял и Карлбергер: Ериксон — хиляда деветстотин осемдесет и шеста — осемдесет и седма, Сюдбанкен — хиляда деветстотин осемдесет и девета — деветдесет и първа и МЕМАБ — хиляда деветстотин и деветдесета. Това е общото между тримата ни мъртъвци по отношение на управленския им опит.

— Какво е МЕМАБ? — попита Шещин Холм.

— Нямам идея — откровен бе Чавес.

— Аз имам — намеси се Таня Флорен с дълбок, алтов глас. — Какво мислите, че е?

— Финансова компания — чу се много изморен финско-шведски напев.

— Да — потвърди Таня Флорен.

[1] Шведски учен, философ, християнски мистик и теолог — бел.прев. ↑

[2] На „Лидингьовеген“ се намира главният щаб на шведската отбрана — бел.прев. ↑

[3] Острието (от шведски) — бел.прев. ↑

13.

За Пол Йелм разследването навлезе в съвсем нова фаза. От фронтовата линия бе изтеглен в най-дълбокия тил. Работата беше предимно на два фланга: следите — от руската мафия, с помощта на Нурландер и Нюберг, и следите от бизнес средите, разкривани с помощта на Сьодерстет, Чавес, Петершон и Флорен. Шещин Холм разговаряше неуморно с роднини и приятели на покойните магнати и прехвърляше второстепенните разпити на подкреплението от Националната и от стокхолмската полиция.

А животът на Йелм минаваше в преглед на книгите за гости от голф клуба. Архивите на престъпността, мислеше си възмутено. Вече никой не ставаше жертва на интриги в орденски братства и клубове за голф. Извратеният секс, дрогата, прането на пари унищожаваха хората днес.

Телефонният номер на заподозрения сводник със симпатичното име Юхан Стаке беше престанал да съществува, липсваше пренасочване, а повторно посещение на „Тиммермансгатан“ бе разкрило, заедно с безброй позвънявания, че проституиращият младеж Йорген Линден бе духнал яко дим.

Аутопсията на Нилс-Емил Карлбергер, дело на съдебния лекар Кварфорт, не показа нищо, освен начеващ мозъчен тумор; а криминалистите на Свенхаген се бяха обзаложили за следите; и този път не откриха ни една. Освен проклетия куршум в стената.

Йелм се пренасяше в миналото чрез книгите за гости. Часовете се нижеха. Измежду подписите с различна степен на четливост скоро се научи да разпознава педантичния на Дагфелт, експанзивния на Странд-Юлен и наклонения на Карлбергер.

Често се повтаряха, но никога един до друг. Йелм беше стигнал до есента на 1990 г. и все повече се настройваше да приеме, че нито един от мъртъвците не беше играл голф с останалите. Тогава внезапно забеляза педантичните завъртулки до драскулките. След миг различи до тях и наклонените черти.

Оказа се в крайна сметка, че Дагфелт, Странд-Юлен и Карлбергер бяха играли заедно, само тримата. Това вече беше интересно. Обсъди го с Чавес. Трябва да се е случило веднага след заседание на борда в МЕМАБ на седми септември 1990 г. Колкото и да бе странно, това е бил единственият път, когато братята по орден Дагфелт и Странд-Юлен са играли заедно. Макар и двамата да са били от кръга на отцепниците под наименованието Шидбладнир; макар и да са седели рамо до рамо осем години в едни и същи бордове от края на седемдесетте; макар и да са членували в един и същ голф клуб. Играли са заедно един-единствен път, при това и с третата жертва.

Беше повече от озадачаващо.

— Тримата поделят игрището за голф през есента на деветдесета — извиси глас Йелм. — Само тогава и само веднъж. Години след това ще делят и фризера на моргата, пратени в него от един и същ убиец в рамките на една седмица. Какво означава това?

Чавес отговори духовито, като не спираше да пише в компютъра:

— Какво?

— Няма да повторя. Чу го.

Латиното спря да пише и се обърна. Би трябвало да има мустак, Йелм се изненада от мислите си и почувства старите, погребани предразсъдъци да напират отвътре.

— Едно голямо нищо. Вероятно намеква за тесните връзки между всички представители на бизнес средите.

— Или че някой не харесва голф…

— Точно така — каза спокойно Чавес и продължи да пише. — Отговорът на цялата загадка.

— Голфомразецът виси край игрище „Шевинге“ в есенния ден на деветдесета, вижда тримата арогантни господа от висшата класа, които се хвалят един на друг на терена, и решава: Тези шибаняци, точно тези тримата, ще убия с един замах; после чака с години, преди да изпълни заканата си. Но тогава всичко се случва много по-бързо.

— Разносвачът на стикове, може би? Шегувам се — каза Чавес.

— Разбрах. Но ако я променим съвсем леко, историята ти ще звучи различно. Господата се появяват веднага след заседание на борда, поотпускат се и бъбрят, навярно пийват по грог в бара, и приказките за бизнес се отприщват. Държат се безобразно. Езиците им са толкова развързани. Може би момчето със стиковете е малко позакъсняло или започва с грешка, кой знае, но нападките не закъсняват, тормозят го, или тормозят я, не спират да се смеят и в остатъка от обиколката се държат с него като със задник, надменно и отблъскващо. Не изключвам и сексуален тормоз. Унижават него или нея, като че между другото, и то така, че на нещастника ще му отнеме няколко години да стъпи отново на краката си. Може би поведението им е било, как се казва, катализатор за по-сериозна реакция, която всъщност е била неизбежна. Може би бившият разносвач на стикове се лекува от години в психиатрична клиника или нещо подобно и е пуснат на свобода, заедно с братята си по съдба, заради всеобщата вълна от спестявания и съкращения. Най-сетне е господар на живота си, разбрал е причината за лудостта. Окей? Преодолял е отчаянието, всичко е ясно, оправя ги един по един: просто, бързо, елегантно. Чиста проба отмъщение.

— Голяма фантасмагория — обади се Чавес. Беше спрял да пише. — Но небезинтересна.

— Ще позвъня — сепна се Йелм и избра набързо някакъв номер.

— Въпреки че, ако си прав, тогава му се вижда краят. Но руският куршум? А и финансовите интереси излизат от играта.

— Ало, обажда се Пол Йелм от Националната полиция. С кого разговарям?

— Аксел Видстранд — каза гласът в телефона, — секретар в Стокхолмския голф клуб. Вие ли отнесохте книгите ни за гости? Лена едва ли е била упълномощена да ви ги даде. Приключвате ли с тях?

— Аз я упълномощих. Играчите възползват ли се от услугите на разносвачи на стикове при обикновена обиколка?

— Бих искал да получа обратно книгите.

— Трима от членовете ви са убити за седмица, а вие си искате книгите. В какъв свят живеете?

— По-полека — предупреди го Чавес. — Нарушаваш поверителността.

Йелм измъкна брой от следобедния тираж на „Афтонбладет“ от най-горното чекмедже на бюрото и го тръсна пред колегата си. Заглавията крещяха: Внимание. Внимание. Нов удар на убиеца по етажите на властта. Трима мъртви бизнесмени. Трупът на директор Нилс-Емил Карлбергер открит от мистериозна жена.

— Убиец по етажите на властта? — повтори латиното, държейки вестника в единия край, все едно че беше оплескан с еднодневно повръщано. — Току-що пръкнал се на бял свят, а вече кръстен…

— Сега разбра ли — тросна се Йелм и продължи в слушалката: — Отговорете само на въпроса.

— Разносвачи на стикове? — проехтя в слушалката. — Понякога.

— Понякога?

— Не е практика при аматьорския голф, но се случва.

— Как се наемат?

— С наше съдействие, но трябва да сме уведомени предварително.

— Значи, ако имате трима играчи, ще ги уредите с така нареченото кади? Правилно ли съм разбрал?

— Както казах: ако са ни уведомили предварително. Отнема няколко часа да се открие. А в този случай не един, а трима. Персонален придружител. Естествено, едно кади не може да влачи стиковете на трима.

На Йелм му хрумна идея, макар и прибързана.

— Лена кади ли е?

— Лена Хансон? Била е. Сега работи в администрацията.

— Придружавала ли е клиенти като кади през септември хиляда деветстотин и деветдесета година?

Аксел Видстранд, секретарят на Стокхолмския голф клуб, млъкна за момент. Полицаят долови шушукане; като че бе сложил ръка на слушалката и разговаряше с някого до себе си.

— Да, работила е. Отказала се е едва миналия сезон.

— Ако е някъде наблизо, бихте ли я попитали дали си спомня да е била кади, когато Кюну Дагфелт, Берхард Странд-Юлен и Нилс-Емил Карлбергер са играли голф следобеда на седми септември деветдесета.

— Не прекалявате ли, господин полицай?

— Попитайте я.

Отново приглушеният шепот през слушалката.

— Не е — отсече Видстранд.

— Бърза памет.

— Още нещо?

— В книгите за гости отбелязано ли е дали играчите са използвали кади?

— Не. Пишат само имената си. Още нещо интересува ли ви?

— За момента не — отговори Йелм, остави слушалката и записа името Лена Хансон в тефтера си. В случай че му потрябва.

Тезата за самотния, измъчван кади се изпари толкова бързо, колкото се беше появила. Доста необичайна практика. А дори и господата, противно на очакванията, да са имали кади, то не е бил един, а трима. Все пак подчерта името Лена Хансон. Ако убийствата приключеха, отново щеше да се позамисли.

— Чуй това — разсея го латиното, дълбоко погълнат от вечерния вестник. — „Няма съмнение, че става въпрос за първите, отдавна позабравени в Швеция, терористични актове. Дори и по време на разцвета на Фракцията на Червената армия[1] не сме виждали подобно нещо. Тогава се говореше за «Еба Грьон»[2], Нурберт Крьохер[3] и някоя си Анна-Грета Лейон; днес високопоставени шведски бизнесмени минават под ножа като на поточна лента. Възможно е да сме изправени пред най-тежкото престъпление в историята на Швеция. Единственото известно със сигурност е, че полицията е безпомощна.“ Което ще рече — добави Чавес и остави вестника: — щом те не са научили нищо, значи няма какво да се научи.

— Пропуснали са посолството на Западна Германия — коментира Йелм. — Прекалено млад си, за да си спомняш.

Хорхе Чавес улови погледа му.

— Пол. Ако ще се инатиш чрез скалъпване на остарели интриги, и ще се правиш на също толкова старомоден детектив, като отказваш да приемеш, че се касае за прехвърляне на пари през глобални компютърни мрежи и за професионални убийци с международен опит, навярно вербувани чрез същите тези мрежи, трябва да научиш повече за хората. Остави стереотипите и се вгледай в хората.

— Каква вълнуваща защитна реч! И какво предположение се крие зад загрижеността по изгубената чест на господата?

— Знаеш прекалено малко за тях. Отиди при Шещин. Чуй записите. Опознай ги.

Чавес се върна към екрана на компютъра. Йелм се взря за кратко в усърдния си колега. Видя ново поколение полицай и за пръв път усети пропастта помежду им; безспорно не зависеше от произхода. Беше се отворила дълбоката бездна между поколенията. Чавес: компютърно грамотен, отворен, рационален, непредубеден, дистанциран, ентусиазиран. Ако на това се базираше бъдещото развитие на полицията, то нямаше основание да губи надежда. А смътното усещане за липсата на душа и сърце го връщаше начаса към стереотипите. Къде, мамка му, бяха собствената му душа, собственото му сърце? Чувстваше се стар. Просто беше видял един по-добър полицай от него самия. С черна коса и испанско име. Надникни в душата си, Йелм.

Част от задачата му беше да се отърве от Грундстрьом. Излезе в коридора и влезе в тоалетната. Беше се появила пъпка на бузата му. Опита се да я изстиска, но не се получи, коричката се пукна и започна да се лющи. Намокри пръста и махна люспите. Излезе отново в коридора, подмина стаята си и се спря пред 303-та. Почука и влезе.

Гунар Нюберг пишеше на компютъра: мамут, понесъл на рогата си космически кораб. Великанът изглеждаше като кацнал на грешна планета.

Шещин Холм беше със слушалки на ушите и пишеше нещо на малък лаптоп. Спря уокмена до компютъра и се обърна към влезлия. Нюберг продължи да трака по клавиатурата, бавно, мудно, неохотно, но със завидно упорство.

— Посещение — каза Шещин Холм. — Каква изненада.

— Какво е това? — попита Йелм и посочи лаптопа.

— Ти не си ли получил? — учуди се полицайката и го видя как помръква. После му се усмихна с лека ирония. Не беше забелязал досега, че е красива.

— Лично мой си е — успокои го. — По-бърз е.

Още три секунди се понаслаждава на красотата й: изсулените черни дрехи, рошавата кафява коса, будните, още по-кафяви очи, чаровните, все по-видими бръчки, постоянната леко иронична усмивка, чистият, като по учебник, гьотеборгски акцент. После извърна глава и каза:

— Бих искал да прослушам записите ти.

— Нещо специално?

— Не. Бих искал да добия представа. Да избегна шаблоните, ако може.

— Може би да, може би не — заувърта Холм, като посочи грамадата от касети пред себе си. — Може би голяма част от шаблоните отговарят на истината.

— А твоето мнение?

— Да поговорим по-късно — помоли полицайката и остави струпаните касети да рухнат върху бюрото.

Записите не бяха надписани. Йелм избра един напосоки и го пъхна в чисто новия уокмен. Чу гласа на Шещин Холм:

„— Начало, разговор с Вили Ериксон, роден Вилиам Карлбергер, шест-три-нула-осем-едно-четири, трети април.

— Значи сте син на Нилс-Емил и Карлота Карлбергер?

— Да. Въпреки че сега се казва Ериксон, Карла Ериксон. Това е моминското й име.

— Вие също сте го приели? А и официално сте сменили малкото си име?

— Да.

— Но брат ви продължава да носи фамилията Карлбергер, Андреас Карлбергер. Крие ли се някаква история зад това?

— Хм, не знам. По-близък съм с майка си, това е.

— Правите аспирантура по социология в Лунд. Марксист ли сте?

Вили Ериксон се засмя.

— Ако бях, нямаше да се наложи да питате.

— Съществуваше ли идеологически конфликт между вас и баща ви?

— Може и така да се нарече, въпреки че трябва да се внимава с подобни понятия. Разбирам какво целите и за да не си губим времето, ще отговоря директно на въпроса ви дали мразех обичания от всички Нилс-Емил. Отговорът е не. Нямаше омраза.

— Никаква омраза и никаква скръб?

— Точно така.

— Разкажете ми за него. Какъв беше той? Беше ли класически капиталист? От гледна точка на социологията?

— Колко елегантно насочихте разговора в областта на интересите ми! Туш! За да ми отворите устата.

— Престанете! Щом толкова настоявате да не протакаме, тогава помогнете ми. Ще отнеме доста време, с което никой от нас не разполага.

— Ако съществува определение като класически капиталист от социологическа гледна точка, мисля, че да, беше такъв. Материалистично и дисциплинирано детство, спорадично навестявано от авторитарната фигура на бащата. Нищо ново под слънцето. Без нежности, но и без видимо насилие. Всичко се свеждаше до блясъка на парите. Андреас, аз и мама бяхме част от този блясък. Андреас малко повече от мен, аз малко повече от мама. Тя беше малко по-мрачна и невзрачна, за да блесне.

— Нямаше ли други по-особени интереси или нещо, което да създаде друга алтернатива?

— Търсил съм. Когато бях на десет или единадесет, в разгара на ада преди развода, го попитах какво произвеждат във фабриката му. Той се засмя и отговори: Пари. Надявах се да има нещо малко комично зад трупането на богатство: презервативи, плюшени мечета, чесалки за гръб, машинки за космите в носа или дявол знае какво. Естествено, беше си чисто финансов концерн от началото до края. Колко комични можеха да бъдат парите!“

Йелм се измори и превъртя напред значителна част.

Пращящ женски глас:

„— За разлика от него Кюну истински държеше на семейството си.“

Върна назад до началото на разговора.

„— Allô — чу се неясно провлачен мъжки глас.

— Госпожа Хумелстранд, s’il vous plaît — каза Шещин Холм.“

Нещо пукаше, някъде в далечината викаше ядосана жена:

„Touche pas le téléphone! Jamais plus! Touche seulement moi-même!“[4]

Най-накрая кресна в слушалката:

„— Allô!

— Търся Анна-Клара Хумелстранд, съпруга на Джордж Хумелстранд, изпълнителен директор в Нимко Финанс?

— А вие коя сте?

— Шещин Холм, Национална полиция в Стокхолм. По повод убийството на Кюну Дагфелт и Бернхард Странд-Юлен.

— Une agentinne, n’est-ce-pas?[5]

— C’est peut-être le mot juste, madame[6] — отговори Холм смразяващо. — Държа да подчертая, че разговорът се записва. Начало: телефонен разговор с Анна-Клара Хумелстранд в Ница, втори април, седемнадесет часът и две минути.

— Урааа — чу се отсреща. Едва сега стана ясно, че събеседничката беше пияна.

— Може би ще ви потърся след Лютцен[7] — каза Холм.

— След какво?

— Когато мъглата се разсее.

— Croyez-moi! — крещеше Анна-Клара Хумелстранд. — Tiree! Tiree, ma amie! Immediatement![8]

— Окей, да опитаме. Вярно ли е, че сте доста близка приятелка както с Нини Дагфелт, така и с Лилиан Странд-Юлен?

— Много близка. Описваме си с подробности посещенията при гинеколога. Нали това определя силата на женското приятелство. Tout à fait[9].

— Двете познават ли се?

— Нини и Лилиан? Не директно, опитвам се да ги държа далече една от друга. Така не могат да се съюзят срещу мен. Но разбира се, знаят една за друга от клюките.

— А съпрузите?

— Честно казано, не им беше особено лесно на горкичките. Не държаха юздите на мъжлетата си, както ги държа аз. Ситуацията на Лилиан беше добре известен факт. Рожбите на свети Бернхард. Ако го беше напуснала, щеше да получи пълната ми подкрепа. Изнесе се, с неговата пълна подкрепа, но разводът беше, както винаги казваше, немислим. Знаем какво сполетя горката Юхана. Стана така, както бе угодно на Бернхард. За разлика от него, Кюну истински държеше на семейството си. Никакви изцепки, доколкото ми е известно, а това, което не ми е известно, не заслужава да ми бъде известно, така да знаеш, ma petite[10]. При това работеше невероятно много. Повече от Бернхард, смея да твърдя. Никога не си беше вкъщи.

— И все пак е намирал време да играе голф и да членува в орден.

— Да, това с ордена Нюгин, Мимир или както и да се наричаше, е много мило, нали? Джордж също членува. Разказвал ми е за някои ритуали: как носят маски и странни роби на скандинавски богове и се потапят в пълна вакханалия. Отдавна не му се е случвало с мен, уверявам ви. Аз се забавлявам посвоему. Pas vrai, Philippe?[11] Филип кимна. Но като цяло смятам, че и голфът, и орденът за тях са били работа. Дори и моят добър рицар Джордж, моят малък драконоубиец, също би го нарекъл така.

— Чували ли сте Джордж да говори за Ордена Шидбладнир?

— Боже мой, не! Звучи ужасяващо.

— Как разбрахте за смъртта на Дагфелт и Странд-Юлен?

— Съпругът ми се обади снощи. Беше доста разстроен.

— Имаше ли общ бизнес с тях?

— Никога не съм се интересувала от бизнеса на Джордж. Доволна съм, щом банковата ми сметка е добре заредена. Ама че гадно, нали? Искам да бъда класически обект на омраза от защитничките на феминизма, като вас, госпожице Холм. Какво виждат очите ми, малкият Филип се подготвя за други неща. Някога виждали ли сте, госпожице Холм, разкошен, с цвят на маслина, галски пенис да премине от абсолютна отпуснатост в абсолютна твърдост, чудесна, безкрайна минута на бавен, бавен растеж? Гарантирам ви, че влияе на способността ми да водя сериозен разговор с вас. Mais, Philippe! Calmons![12]“

Прекъсна. Йелм чу Шещин Холм да въздиша. После отново запращя редом с гласа на полицайката.

„— Продължение, Ница, трети април, десет часът и петдесет и две минути.

— Encore?[13] — прозвуча Анна-Клара Хумелстранд изключително отпаднало.

— Познавате ли Нанси Карлбергер?

— Нанси? Прекрасен малък град в Лотарингия…

— Будна ли сте, госпожо Хумелстранд?

— Нанси Карлбергер? Съпругата на Нилс-Емил, малкият му трофей? Срещали сме се няколко пъти. Но не си допаднахме. Защо питате? Да не би и Нилс-Емил да е ритнал камбаната?

— Убит е тази нощ. Бих искала да подчертая, че тази информация засега е строго поверителна.

— Mon dieu! Започва да прилича на «Десет малки негърчета». Говорихте ли с прислугата? Икономът?

— Опитваме се да открием чистачката.

— Сигурно е малката Соня, горката. Чисти в повечето къщи в тази част на Юршхолм. Тя ли го е открила? Във всеки случай не го е убила, мога да ви гарантирам. Не съм срещала по-плахо същество от нея, откакто спасих живота на една стърчиопашка в толкова тъжно отлетялото ми детство. Оке, така се казваше, Оке Стърчиопашката. Толкова невинна. Много вода е изтекла оттогава.

— Соня чисти ли във вашия дом?

— Не, имаме си една туркиня, която ни служи вярно от много години. Ираз. Ираз Ефенди. Соня е тъмнокожа. Май от Сомалия. Не съм сигурна дали пребивава легално. Но предпочитам това да си остане между нас.

— Тя чистеше ли у Дагфелт или у Странд-Юлен?

— Не, само в Юршхолм. Мълвата за добра, евтина и честна чистачка се разнася бързо.

— Дали случайно не знаете цялото й име и къде живее?

— Аз не, но Нанси — да. Между другото, защо ми звъните толкова настоятелно? Искрено се надявам Джордж да не е в опасност… Като заприказвахме за позвъняването, трябва да призная, че наговорих доста глупости вчера. Надявам се да изтриете това, което не е свързано пряко със случая. Досещате се, Джордж…

— Да не би да имате предвид следното? Ще го цитирам: Някога виждали ли сте, госпожице Холм, разкошен, с цвят на маслина, галски пенис да премине от абсолютна отпуснатост в абсолютна твърдост, чудесна, безкрайна минута на бавен, бавен растеж?

— Ах, вие, покварено същество! — възкликна госпожа Хумелстранд очарована. Чашата на Йелм преля при продължението: — Да не би да сте мастурбирали, представяйки си впечатляващия полов член на Филип! Как не ви е срам!“

Докато сменяше касетите, не успя да прогони мисълта за мастурбиращата Шещин Холм, представяща си впечатляващия полов член на Филип. Седеше сама в стаята. Нощта се спускаше над сградата на полицията. Беше обкрачила лаптопа и дръпнала леко надолу провисналите черни панталони. Движеше ръка спокойно и методично под бельото. Погледът — напълно премрежен, кафявите очи — широко отворени, главата — отметната назад в приглушен стон.

Като дете съм, помисли си, докато бодър и упорит тийнейджърски глас не писна в ухото му и не потуши леката ерекция.

„— Как ти се стори? Яко. По-яко. Най-яко. Мегаяко. Мега възбуждащо. Разбира се, че има хора с глупави имена. Имах една съученичка, която се казваше Херувима, Херувима Якобсон-Флуд, прищявка на стари хипита, уредили се с луксозна комуналка в Дандерюд, за да не предават мечтите си покрай компютърната фирма. Но никой друг, да му се не види, не е бил кръстен на яхта! Яхтите се кръщават с женски имена, а не, дявол да го вземе, жените с имена на яхти!

— Мразеше ли баща си, че ти бе избрал това име?

— През пубертета да. Сега по-скоро ми се струва, че е доста яко.

— Мразеше ли яхтата?

— Всъщност не, никога. Само с нея баща ми истински се разтоварваше. Суетеше се около нея, за да ни е хубаво. Нищо че майка ми повръщаше през цялото време и ставаше голяма каша. Ние с Маре се оттегляхме и играехме на глупавата игра отгатни думата.

— Биеше ли майка ви?

— Не знам.

— Не знаеш?

— Не. Ужасно се разочароваше, когато виждаше, че усилията му не помагаха на мама. Започваха да си крещят и ние се махахме, в ъгъла или на острова, на който акостирахме, скривахме се под някое одеяло и си играехме.

— Какво чувстваш след смъртта на баща ти?

— Плаках много…“

Йелм запревърта касетата и се замисли върху невъзможността да опознаеш истински живота на някой друг. Кое го движеше, кое обуславяше всички тези отношения с останалите хора?

В ранната си младост се беше любил с по-голямо момиче, хипарка на име Юлва Якобсон-Флуд. Леко объркан, се почуди дали Херувима не би могла да бъде негова дъщеря. Всичко се разпръскваше като кръгове във вода.

Смени касетката с напълно произволна. Продължаваше, без да спира, изумен от усърдието на Шещин Холм. Секретарки, семейства, служители, приятели — гласовете им се носеха от записите.

Сега говореше мъж с почти гьотеборгски акцент.

„— От Гьотеборг сте, нали? В такъв случай познавате Ландветер доста добре?

— Бих казала — полицайката отговори разсеяно. — Как стана така, че Вили смени фамилията си, а вие не?

— Ами, нямам нищо против Карлбергер. Доста… звучна е. Вилиам преживя развода по-тежко от мен, беше на дванайсет. Аз поне бях навършил петнайсет. Останахме при мама и възпитанието ни коренно се промени. От Юршхолм в Данвикстул, така да се каже. За мой късмет вече бях пораснал. Вилиам беше по-податлив. При това доста бързо успя да превърне личните си проблеми в идеологически конфликт. Нарича се проекция, струва ми се, начин за оцеляване.

— Как реагирахте, когато научихте за смъртта на баща ви?

— Не знам. Бях втрещен. Не всички бащи стават жертва на руската мафия.

— Защо споменавате руската мафия?

— Прочетох го в «Йотеборис Тиденде»[14]. Прегледах вечерните вестници в самолета. В «Афтонбладет» пишеше нещо за Фракцията Червената Армия. «Експресен» намекваше за сицилианската мафия. На кое да вярвам?“

Йелм спря и погледна към претрупания с работа Чавес. Навън беше започнало да се стъмва. Реши да прослуша само още един запис. Пъхна касетката и Шещин Холм каза:

„— Разговор с Рикард Франсен, дванадесет часът и шестнадесет минути, трети април.

— Искам да се чуе и на записа — строго отбеляза пенсионираният съдия, — така че мнението ми да е съвсем ясно. Как се осмелявате да идвате тук, скъпа моя, след това, което причинихте на сина ми тази нощ?

— Искрено съжаляваме за случилото се, но и вие бихте могли да ни уведомите, че имате син, който разполага с ключове и би могъл да се вмъкне посред нощ с остатъци от кокаин около ноздрите.

— Не предполагах…

— Първи въпрос: един от членовете на Ордена Мимир, който не се е присъединил към Шидбладнир, се казва Джордж Хумелстранд. Познавате ли го?

— Джордж? Разбира се.

— Как се отнасяше към отцепничеството ви?

— Не преливаше от радост. Нима искате да кажете, че продължавате да разследвате ордена? Въпреки Карлбергер?

— Откъде знаете за него? Все още не е официално обявено.

— За бога, имам своите източници! Тази следа ще ви доведе до задънена улица!

— Разкажете за Хумелстранд.

— Без съмнение отцепничеството го беше вбесило. За него уставът на Мимир си беше закон. Ние го предадохме. Принадлежеше към малката група на тези, които ни мразеха, което ме накара да приема подозрението ви, че бих могъл да бъда следващата жертва.

— Имена?

— Оскар Биелерфелт, Нилс-Оке Сверд, Бент Клинт и вероятно Якоб Рингман.

— За какво ставаше дума? По същество?

— Ритуални детайли. Най-вече тайни. Особено за една жена.

— Вярно ли е, че бившият криминален инспектор Ян-Улув Хюлтин по време на службата си в отдел «Наркотици» на Стокхолмската полиция през хиляда деветстотин седемдесет и осма е заловил Рикард Франсен младши за притежание и разпространение на дрога; че се е заинатил до бога и е успял да вкара сина ви в ареста въпреки огромната съпротива и че синът ви е получил присъда от Окръжния, но е бил оправдан от Апелативен съд «Свеа», където сте работили като съдия?

— Но не и по неговото дело!

— Никой не твърди това. Вярно ли е също, че впоследствие Хюлтин е бил преместен в участъка в Худинге?“

За миг стана тихо. Йелм си представи бойно вдигнатите вежди. После Франсен отново проговори, плахо.

„— Не мислех, че Хюлтин е клюкар… Както и да е, случаят беше повече от ясен. Синът ми бе оправдан. Поради липса на доказателства.

— Хюлтин не е клюкар. Аз самата прегледах делото. Натъкнах се на редица странности. Оттогава Рикард младши е залавян десетина пъти и е освобождаван.“

Отново запращя и звукът се влоши. Съдията каза с висок, треперещ и напълно подигравателен тон:

„— Мисля, че трябва да започнете да си търсите нова работа, млада госпожо. Имам предвид по-подходяща.

— Пуснете магнетофона, господин съдия — прикани го спокойно Шещин Холм.“

Йелм почука внимателно на вратата и влезе. Нюберг беше излязъл. Холм седеше, слушаше записи и пишеше на малкия компютър. В стаята беше съвсем тъмно. Полицайката вдигна глава и свали слушалките.

— Аха? — каза с почти същия глас, с който бе произнесла и Пуснете магнетофона, господин съдия, няколко часа по-рано. Беше доста късно.

Йелм върна купчината записи на бюрото й и леко поклати глава.

— Безнадеждно. Но Франсен беше неочакван бонус.

— Може би беше глупаво…

— Отишла си, за да го сплашиш…

— През всичките години е давал на сина си пари за наркотици и го е измъквал толкова много пъти, че е станал за смях по коридорите на ареста. Повече никога няма да мине по пътя на въздишките.

Полицаят седна на ръба на бюрото.

Пътят на въздишките беше подземният пасаж между Полицията и Кметството, през който затворници с наведени глави са преминавали почти около век.

[1] Германска лява екстремистка групировка, съществувала от 1968 до 1998 г., отговорна за убийствата на 34 души и обирите на 31 банки — бел.прев. ↑

[2] Шведска пънк група, основана в Стокхолм през 1977 г. — бел.прев. ↑

[3] Западногермански военен, планирал отвличането на шведския политик Анна-Грета Лейон през 1976 г. — бел.прев. ↑

[4] (от френски) — Не пипай телефона! Никога вече! Ще го пипам само аз! — бел.ред. ↑

[5] (от френски) — Агентка, нали? — бел.ред. ↑

[6] (от френски) — Да, може би това е точната дума, госпожо. — бел.ред. ↑

[7] Битката при Лютцен (16 ноември 1632 г.) се води между католическата имперска армия на Вагенщайн и протестантската армия от шведи и германци, командвана от шведския крал Густав II Адолф в хода на Тридесетгодишната война (1618–1648). Денят се отличава с гъста мъгла, която забавя началото на битката — бел.прев. ↑

[8] (от френски) — Вярвайте ми! Давайте! Давайте, приятелко моя! Веднага! — бел.ред. ↑

[9] (от френски) — Точно така! — бел.ред. ↑

[10] (от френски) — Малката ми. — бел.ред. ↑

[11] (от френски) — Нали така, Филип? — бел.ред. ↑

[12] (от френски) — Но, Филип! Нека се успокоим! — бел.ред. ↑

[13] (от френски) — Още ли? — бел.ред. ↑

[14] „Göteborgs Tidende“ — „Гьотеборгски времена“ (шведски), местен вестник — бел.прев. ↑

14.

Дойдоха откъм сутерена. Изсипаха се от обикновен сив ван за доставки и се втурнаха безшумно към стълбите. Носеха автомати. Отвориха вратата и се запровираха по стъпалата на изолираното стълбище. Движеха се без всякакъв звук.

Оставяха по един човек да барикадира вратата към апартаментите на всеки етаж. Чуваше се звукът от асансьора. Спряха за миг до вратата на седмия етаж и се събраха. Най-близкият я блъсна и всички се пръснаха между жилищата.

Звъннаха на врата с надпис „Нилсон“.

Никой не отвори. Нищо не наруши тишината.

Извадиха груб, бетонен цилиндър. За предната му част бе прикрепена дебела метална плоча, от двете страни имаше по две дръжки. Двама ги хванаха и по даден сигнал цилиндърът се понесе към вратата. Около ключалката се разхвърчаха трески.

Втурнаха се в апартамента. Той бе потънал в тъмнина, с щори, свалени до долу, навсякъде. В най-близките легла лежаха три малки чернокожи дечица, които се бяха събудили от трясъка. На матраци на пода лежаха още четири. Пет вече плачеха.

Продължиха към другата стая. На легла и матраци лежаха четирима възрастни чернокожи, зяпнали от изненада. Половината останаха с насочени оръжия, останалите продължиха към кухнята.

На масата седяха един свещеник и един чернокож. Пред тях имаше чаши за кафе. Те се втренчиха като омагьосани в малките автомати, които едновременно се насочиха към тях.

— По дяволите! — изкрещя свещеникът. Иначе остана тихо.

Двама добре сложени господа около четиридесетте с еднакви кожени якета се появиха с тежки стъпки в кухнята, погледнаха набързо свещеника и другия и се запътиха към спалнята.

— Соня Шермарке? — изкрещя единият.

Една от жените на матрака на пода се надигна и го погледна изплашено.

— Търсете оръжие — заповяда Йилис Дьос на компанията си.

— И дрога — добави Макс Гран.

15.

Йелм разглеждаше лицето си в завъртяното в погрешна посока ляво огледало за обратно виждане и забеляза, че люспестото червено петно на бузата беше станало малко по-голямо. Неволно му мина мисълта за рак на кожата.

Слънцето пръскаше с лъчи дебел слой илюзорно лято над заливите Оршта вдясно и Лилиехолм вляво, когато служебната кола запълзя нагоре по доста стръмното възвишение на моста „Лилиехолм“. Плажът на Хорнстул и къщичките на вилна зона Танту поглъщаха пролетното слънце; запита се мимоходом дали игрището за миниголф беше отворено. В другата посока кеят на басейна „Лилиехолм“ се врязваше във водата точно там, където се сливаха плажовете на Бергсунд и Хорнстул.

Плаж като плаж, помисли си Йелм пренебрежително и натисна газта, за да изкачи билото и да се спусне към Сьодермалм. Попадна в леко хаотично задръстване долу до кръстовището на Хорнстул. Лъскав СААБ 9000 беше минал на червено и спрял точно в средата. Отсрещният трафик се опитваше да го прогони с бипкане.

— Казах ти да продължиш по шосе „Есинге“ — бърбореше Гунар Нюберг, докато Йелм се беше облегнал на клаксона.

Беше взел Нюберг от малкия му ергенски апартамент до църквата в Нака. Съвместно пътуване, помисли си, когато маздата залитна около объркания СААБ. Отдавна никой не беше използвал тази дума.

— Този маршрут е по-приятен — наложи се Йелм и напсува клатушкащия се покрай него велосипедист.

— Но задръстването не — не спираше Нюберг. — Не смесвай понятията.

Опашката не помръдваше по цялата „Лонгхолмсгатан“ и едва когато „Вестербрун“[1] се надигна над малкия залив, който разделяше Сьодер от затвора „Лонгхолмен“, трафикът малко се поразреди. Минаха покрай мястото, където беше паднал военният самолет в онова не чак толкова далечно лято по време на прословутото въздушно шоу, за което никой не пое отговорност. Йелм беше отишъл с цялото си семейство, дори и на Дане му беше харесало. Гледаха от четвъртия ред на „Сьодер Меларстранд“, почти срещу Кметството, и станаха свидетели как самолетът се наклони наляво, пилотът се изстреля навън, самолетът се насочи към земята, облакът дим се надигна и се чу как мъртвешката тишина прерасна в шокирано и агресивно жужене. Още един удар под кръста, разсъждаваше след това, но по време на цялата случка беше като парализиран, лишен от мисли. Все пак Дане се беше откопчил след миг от ръката на баща си, положена на рамото му от прастар, но напразен защитен инстинкт.

— Яко — възкликна Дане.

— Яко — възкликна Гунар Нюберг. Погледът му се местеше между „Ридарфиерден“ вдясно и „Мариебергсфиерден“ вляво.

Залив като залив, помисли си Йелм пренебрежително и се съгласи с колегата си. Божествена гледка, както би се изразил Ерик Брюн[2]. Водата проблясваше на предобедното слънце. Нито едно облаче на небето, фасадите на сградите грееха в цялата си прелест на почти хоризонталните лъчи, няколко ослепително бели туристически корабчета пуфтяха върху слънчевото отражение. Две ранобудни платноходки в цветовете на дъгата. Кметството съзнателно се перчеше с трите си блестящи корони. Зеленината вече беше започнала да обгръща перилата от страната на Кунгсхолмен, парка „Роламсхув“, плажа „Смедсуд“, парка „Мариеберг“. Алеите покрай „Нор Меларстранд“ се пълнеха с хора.

Никой не възнегодува, когато опашката застина на върха на моста. Градът се събуждаше за живот, влачейки смъртта след себе си. Такива мелодраматични мисли бяха налегнали Йелм.

— Днес съм на лов за дребни бандити — каза Нюберг. — Ще дойдеш ли с мен?

Йелм изключи от скорост и дръпна ръчната спирачка. Великанът до него наклони маздата опасно вдясно.

— Сигнали?

— Отчасти. Полицейските участъци са прегледали регистрите си за доносници и тем подобни и са открили няколко кандидата.

— С познания за мафията?

— За убийствата като цяло и по-специално за руснаците.

Тапата изведнъж се отпуши. Западният мост завиваше рязко и маздата го последва. Минаха над парка „Роламсхув“. Виждаха се петънца от хора, които по една или друга причина не бяха на работа и се излежаваха на не особено зелената трева.

— Моите извори напоследък пресъхнаха. Вероятно ще те придружа. Трябва да открия нещо, което избуява в шубраците. Един кол.

— Нима — възкликна Нюберг. — И кога си го забил?

— Юхан, така се казва. Юхан Стаке[3]. И не съм го забил аз.

С усилие пресякоха преплитащите се пътища на „Фридхемсплан“ и поеха по дясната лента покрай парка „Крунуберг“, плъзнаха се надолу по „Хантверкаргатан“ и завиха по „Полхемсгатан“. Малко по-нататък се извисяваше сградата на полицията. Йелм паркира колата през няколко улици и закрачи до гиганта към стокхолмската разновидност на „Тадж Махал“, отразяваща слънчевата светлина.

Хюлтин ги погледна като бухал през очилата с форма на полумесец.

— Новини отгоре — отбеляза той. — Открита е чистачката, съобщила за смъртта на Карлбергер. Някоя си Соня Шермарке, сомалийка, която е трябвало да бъде депортирана. Криела се е заедно със семейството си при роднини в Тенста, под опеката на църквата. Изкарвала е прехраната си, като е чистела на черно палатите в Юршхолм. Рано тази сутрин колеги от паралелния отдел са я заловили, заедно с останалите в апартамента: седем деца, шестима възрастни и един свещеник от енорията в Спонга. Натикани са в ареста от три часа, усърдно разпитвани от колегите.

— Разрешено ли е да гадаем за кой паралелен отдел става дума? — попита Сьодерстет.

— Не — кротко отвърна началникът. — Преди малко говорих със Соня Шермарке. Шведският й е доста приличен. Справихме се без преводач. Отишла е в къщата, както обикновено, около осем и половина, влязла е във всекидневната, за да види къде трябва да почисти, открила е Карлбергер в локва кръв, обадила се е на полицията, без да казва името си, споменавайки само, че е чистачката, после, обзета от паника, незабавно се е върнала в скривалището си. Колегите не спират с опитите да изкопчат от родата къде крият руското оръжие. — Направи кратка пауза и продължи в същия дух: — Сега много, ама много кратък преглед. Тази нощ по всяка вероятност и четвъртата ни жертва ще лежи в локва кръв в нечия всекидневна, така че да се хващаме за работа. Не забравяйте, че разполагаме с редица асистенти; на практика с цялата стокхолмска полиция. Не мисля, че е нужно да повтарям, че в момента имате много по-големи правомощия, отколкото рангът ви позволява. И все пак продължавате да упорствате да вършите всичко сами. Използвайте останалите, доколкото можете. Мьорнер и началниците му засега удържат пресата. Да започнем с предложения за потенциална жертва тази нощ?

Никой не помръдна в Централата за бойна готовност.

— Окей, повече от петдесет думи и ви прекъсвам. Холм?

— Много разпити, нищо сериозно. Малко следи тук-там. Ще ги проверя.

— Прекалено кратко. Йелм?

Погледна в бележника си. Беше записал няколко имена: Лена Хансон, Джордж Хумелстранд, Оскар Биелерфелдт, Нилс-Оке Сверд, Бенгт Клинт, Якоб Рингман, Юхан Стаке, Соня Х. Задраска последното и каза:

— Нищо, мамка му.

— По-подробно, моля.

— Трите досегашни жертви са играли голф заедно, само те, и никой друг, през есента на деветдесета. Ако вълната от убийства не продължи, то ето ви една следа. И още нещо: ако Шещин не арестува съпруга на приятелката на вдовиците Анна-Клара Хумелстранд, директор Джордж, то аз ще го направя.

Шещин Холм вдигна двусмислено рамене. Опита се да разбере жеста й, като не спираше да говори:

— Той е една от съществуващите следи към ордена, заедно с още някои. Да не забравяме и сводника на Странд-Юлен: Юхан Стаке Вдигнатата глава. Мисля да придружа Нюберг на разходка в подземния свят, за да го открия. Колко станаха думите?

— Към седемдесет. Отиди с Нюберг. Ред е на самия него?

— Вчера прегледахме файлове от сивата зона на Стокхолм и открихме потенциални руски връзки. Лица, различни от вече осъдените. Говорих с голяма част от престъпния контингент в различни затвори — прибрани на топло, бяха по-ниски от тревата. Днес с Йелм ще се заемем с други. Кръчми, фитнес зали, видеомагазини и т.н.

— Звучи добре. Нурландер?

Благоразумният Виго Нурландер се потърка внимателно по темето и каза:

— Свързах се с митниците относно акции за контрабандни стоки от бившия Съветски съюз, но в общи линии ударих на камък. Подателят изглежда никога няма да бъде проследен, разполагам обаче с няколко получателя, които ще проверя. Разговарях и с колеги от Москва, Санкт Петербург и Талин за мафията изобщо и за руско-естонския Виктор Х клан с подробности. Не беше проста работа, но по всичко личи, че става дума за мафиотски клон, който под някаква форма е вече тук. В Стокхолм. Най-отзивчив беше комисар Калю Лайкмаа в Талин. Ще продължа разговора си с него днес и се надявам…

Хюлтин го прекъсна.

— Икономистите? — призова ги комисарят.

— Докладва главен икономист Сьодерстет — представи се Сьодерстет. — Ще говоря и от името на Петершон и Флорен. Чавес ще докладва самостоятелно. Натъкнахме се на доста интересни неща в неприятната фирмена бъркотия, завещана от тримата господа. Адвокатите би трябвало да потриват ръце: чака ги работа с години напред. Престъпленията, които открихме, са от друг характер, не директно свързани с насилие. Ще се върнем към тях, когато знаем малко повече. Стигнахме до извода, че съществуват повече връзки между империите на господата, отколкото ни се стори в самото начало.

Хюлтин тъкмо щеше да направи тайм аут с ръце отново, когато Сьодерстет млъкна и Чавес се хвана за думите му:

— Съществуват три управителни съвета, в които са членували и трите жертви в края на осемдесетте и началото на деветдесетте години. Проверих и останалите членове в този период в Ериксон, Сюдбанкен, МЕМАБ. Не са малко. Сега се занимавам с МЕМАБ отчасти защото управителният й съвет е най-малък, отчасти защото следата от голфа на Пол е свързана с МЕМАБ и отчасти защото ми се струва, че е съществувала известна конкуренция за местата там, за да не кажа дори борба. Търся чисто и просто врагове. Засега въдицата ми е празна, макар и леко да кълве в МЕМАБ.

Последните две изречения Чавес произнесе на един дъх, защото видя, че шефът му се готви да го прекъсне.

— На работа — каза Хюлтин, намести очилата си на грамадния нос и напусна стаята през специалната врата.

На излизане Йелм спря Шещин Холм:

— Ако искаш да се заемеш с рицаря Джордж, направи го. Малко ненужно го споменах. Взел ми е ума този Мимир.

— Добре — отсече полицайката и влезе в стая 303 точно когато Нюберг излизаше от същата с яке в ръка и жест към Йелм. Двамата поеха по коридора навън към слънчевия ден.

Обикаляха дълго и изморително. Йелм подтичваше около Нюберг. Той държеше някакъв списък, който скоро се напълни с отметки. Проверените имена бяха на добре информирани доносници или на съмнителни фигури с възможни контакти с руската мафия за достъп до евтин алкохол и наркотици: собственици на малки ресторанти, известни дилъри, напомпани със стероиди собственици на фитнес зали, недотам надеждни арт дилъри, собственици на нелегални клубове за хазарт — всичките до болка познати на полицията, без възможност да бъдат заловени.

Нюберг се променяше пред очите му. Басът на църковния хор в Нака ставаше ту добричък като малко мече, ту разярен като гризли. Смяната на настроението се повтаряше, когато идваше ред на следващото име.

— Как го правиш, мамка му? — попита Йелм след осмата отметка.

Този път обаче Гунар Нюберг се засмя.

— Всичко е въпрос на овладяване на стероидите — спря да се смее и се загледа през прозореца на колата в далечината. След миг продължи кротко: — Станах Мистър Швеция през седемдесет и трета. Бях на двайсет и три и поглъщах всичко, което ми се подадеше, само и само да трупам мускули. Докато работех в нормалмската полиция от седемдесет и пета до седемдесет и седма, три пъти бях докладван за полицейско насилие и успях, с подходящата помощ да отърва кожата. Докладите се потулиха, така да се каже, в бюрократичния процес. Спрях да се занимавам със сериозен бодибилдинг, демек да използвам стероиди, през седемдесет и седма, след последния побой, който беше отвратителен. Дори аз го разбрах. Никога няма да го превъзмогна. Дълго се борих с изблици на ярост, загубих съпругата си и родителските права върху децата. Но победих гадината. Или поне така мисля. Все още не знам дали играя вбесен, или наистина ме обладава гняв. Не съм сигурен. Но се контролирам, нали?

Йелм никога повече нямаше да чуе от Гунар Нюберг подобна тирада.

— Много — успокои го. Нюберг никога не прекрачваше границата. Жестокостта му беше пасивна. Повечето от дребните риби ставаха доста послушни при надвисналата сто и петдесет килограмова заплаха върху им.

Не се спряха целия ден и част от вечерта. Кръстосаха надлъж и на шир Стокхолм и околностите. Йелм беше по-скоро шофьор, но успяваше да вмъкне кратките си въпроси за сводници посред кръстосания огън на Нюберг. Малко преди три разговаря с Хюлтин, който беше решил да отложи обичайната за този час оперативка. Нямаше нищо кой знае колко ново. Йелм докладва за доста постните резултати: собственик на фитнес в „Бандхаген“ беше купил големи запаси от анаболни стероиди от двойка, цитат: безпощадни руснаци, които се обръщаха един към друг с Петер Устинов и Джон Малкович; един от видните наркодилъри на площада „Сергел“ веднъж бил получил пратка с първокачествен хероин в найлонови торбички с надпис на кирилица; собственик на малък подземен ресторант в Сьодер[4] многократно купувал естонска водка с посредничеството на руско дуо на име Игор & Игор; самозван търговец на изкуство в Йерфела получил голяма сума от рускоговореща гангстерска лига за картина на Пикасо, собственост по това време на финансиста Андерш Вал — беше отрекъл; зависим от амфетамини собственик на видеотека с частни кабини в „Нормалм“ им беше предложил забавно детско порно с руски субтитри, въпреки че бяха показали полицейските си карти. Заловили го. Шведският му звучал като руски, макар и да не го говорел. С тридесет конфискувани филма с детско порно не би било проблем да го вкарат в ареста впоследствие. Щяха да си поговорят малко по-късно.

Това беше жетвата преди три часа на четвърти април.

Ловът продължи до седем. Всяко име и всеки адрес от списъка на Нюберг бяха отметнати. Половината от следите на руската мафия не доведоха доникъде. Но затова пък в напълно абсурден маратон от парка „Тесин“ до пристанището „Верта“ бяха заловили дилър, от когото научиха, че Юхан Стаке, наред с всичко останало, притежава и бюро за телефонен секс с номер 071. Фирмата се казваше ТДЮС — Търговско дружество „Юхан Стаке“. Намираше се в Брома и рекламираше смело на страниците за телефонен секс във вечерните вестници.

Когато се върнаха на моста „Лилиехолм“, светлините на града вече бяха запалени. Всичко бе обвито в зловеща тишина. И двамата знаеха, че ще спят лошо тази нощ. Знаеха какво, кога и как ще се случи, но не къде и кой ще пострада. Тази нощ щеше да има още един убит.

[1] Западният мост (шведски) — бел.прев. ↑

[2] Финландски графичен дизайнер, роден през 1926 г. — бел.прев. ↑

[3] Игра на думи. Stake като фамилно име и като нарицателно със значение „кол“ — бел.прев. ↑

[4] Квартал на Стокхолм, в който живеят видни дейци на изкуството, интелектуалци, съкратено от Сьодермалм — бел.прев. ↑

16.

По време на закуската Пол Йелм насочи вниманието си изцяло към мобилния телефон, който лежеше като развалено парче кашкавал на кухненската маса. Въпреки че не вдигаше очи от него, почувства докачливите погледи на Сила, които многократно отблъсна. Най-накрая станаха толкова остри, че трябваше да ги посрещне.

— Може би още не е открит — промърмори, все още фиксиран в мобилния телефон.

Погледът отсреща обаче не молеше за обичайното внимание. Беше се превърнал в нещо друго, твърде непознато. Странен, самотен, напълно изоставен. Пуст. Не разбираше. Но му напомняше за онова, което го беше парализирало, когато слушаше записите на Шещин Холм. Неприятното, непоносимо усещане, че никога няма да достигнеш другия. Никога. Дори най-близкия. Необятното чувство за абсолютна екзистенциална самота. Забеляза, че вижда точно него и у Сила. За части от секундата двамата се сляха, колкото и парадоксално да беше, от същата поразяваща емоция. И когато най-сетне си проговориха, им беше пределно ясно, че казаното далеч се разминаваше с това, което наистина искаха да кажат. Защото не намираха думи. На кухненската маса в делничната сутрин бяха споделили, макар и неспособни да го опишат, почти мистичното преживяване.

Трудно можеше да се определи дали тези няколко минути в кухнята ги бяха сближили, или напротив — раздалечили повече от всякога. Случилото се беше важно, бяха погледнали право в оголената самота на другия. Навярно тази жертва бе предизвикала най-силното им възмущение в наситената със събития седмица.

Нищо друго не се случи. Мобилният телефон остана безмълвен на път за полицията, а и на Йелм вече не му пукаше. Целият отряд А прекара деня в напрегнато очакване, но жертвата така и не се появяваше, а на Йелм продължаваше да не му пука. Разследването се парализира от нарушената симетрия, докато Йелм се парализира от нещо лично, само негово. В края на деня Хюлтин се опита да нормализира обстановката от бюрото си в Централата за бойна готовност:

— Така — каза равнодушно. — Ако се окаже, че няма неоткрита жертва, която да се гърчи в нечия помпозна всекидневна някъде в града, то трябва да приемем, че сме изправени пред две възможности. Първата: че убиецът е променил начина си на действие, втората: че това е краят.

Пол Йелм не чу казаното. Остана, докато другите се разотидат. Беше сам в Централата за бойна готовност и се чудеше в чий дом ще се прибере.

Там, където се прибра обаче, завари съвсем нормална семейна обстановка. Погледите между него и Сила никога нямаше да бъдат същите и не спираше да се пита дали връщането в рутината не беше лицемерно, дали не криеше бомба със закъснител. Напук на тези мисли, отново намери опора в ежедневието след странния апокалиптичен ден, докато интересът към разследването отново се върна.

Денят мина без вест. Работата продължи в нормалния ритъм. Земята обаче все още се клатеше.

Пети април. Почти седмица след първото убийство. Пол Йелм обядва за първи път в ресторанта на полицията. Беше прочут с навика си да пропуска обяда. За късмет, сърцевината на групата се оказа на същото място, по същото време: Сьодерстет, Чавес, Нурландер, Холм, Нюберг. Шестимата се бяха отделили на една дълга маса. Струваше им се, че са обградени от враждебни погледи.

— Нещата стоят по следния начин — започна Сьодерстет, като прокара ръка по бялата си гладко избръсната буза. В ръката си държеше вилица с набодено жилесто и мазно парче говеждо задушено. — Ченгетата в Стокхолм ни мразят, защото им отнехме случая, от Националната полиция също не ни долюбват, защото Хюлтин си избра банда разбойници с доста нисък ранг за едно от най-значимите разследвания в историята на шведската криминалистика. А всички заедно ни ненавиждат, защото сме от кол и въже: блед финландец, чернилка, жена от Гьотеборг, „пета колона“[1], грамада от плът и медиен герой. Няма що.

— Пета колона? — мрачно попита Виго Нурландер.

— Значи се разпозна?

— Не съм предавал стокхолмската полиция и никога няма да го сторя.

— Знаеш какво казват — намеси се Йелм. — Веднъж влезеш ли в Националната полиция, няма излизане. Освен в подобаващ ковчег.

— Кой, по дяволите, го казва? — ядоса се Чавес.

— Не си спомням — отвърна Йелм и скришом изплю парче месо в една салфетка.

Чавес се обърна към Сьодерстет:

— Какво става с апартамента, Грахче[2]?

— Грахче? — Йелм изведнъж разбра, че нещо беше пропуснал. Откъде, дявол да го вземе, намираха време да разговарят за личния си живот?

Огледа се наоколо. Общуването им беше изключително на професионална основа. Какви всъщност бяха тези хора, с които прекарваше неприлично дългите си работни дни? Отново го грабна споменът от записите и от кухнята в Норшборг: никога да не можеш да разбереш напълно ближния си. И далече назад чу гласа на Грундстрьом, който каза: Надникни в душата си, Йелм.

Отърси се от мислите си. Как вървеше общуването им в момента? Темпото на работа се беше поуспокоило, имаше шанс членовете на отряд А да се превърнат и в нещо друго, освен в зъбци на една машинария. Запознанството с Хорхе Чавес беше приятно. Сработиха се добре. Изключително кадърен и модерен полицай, обличаше се спортно, беше стабилен и най-вече млад. Ако времето им позволеше, щяха да станат отлични партньори. Може би личният им живот малко се различаваше. Единственото, което знаеше за Хорхе, бе, че беше ерген, волен като птичка, и че наскоро се беше изнесъл от апартамента за временно настаняване в сградата на полицията. За службата в Сундсвал не бе споменал нито дума. Всеки опит на Йелм да научи повече за това, се беше провалил. Накрая остана с впечатлението, че му е било толкова тежко, та чак не искаше да си спомня. Понякога му се струваше, че Чавес си мисли, че е дошъл в рая.

Кои други? Гунар Нюберг, бившият Мистър Швеция, басът от църковния хор в Нака, му беше станал почти приятел. Във всеки случай споделяха пътуването си. Харесваше последното словосъчетание, караше го да се чувства добре. Но в действителност и Нюберг му беше непознат. Разведен, защото тормозел съпругата си в периода на стероидите. Не беше виждал децата си от малки. Единствен хорът осмисляше живота му, но по свой особен начин той беше изключителен полицай. От типа потенциален побойник.

Вито Нурландер му се изплъзваше. Педант от старата школа. Кореняк стокхолмчанин. Падаше си по правила и наредби. Вярваше в закона така, както религиозните вярват в Библията. Носеше костюми, елегантни преди двадесет години, сега миришещи само на прах и пот. Висок, но тромав. Отпуснат. С шкембе. Необщителен. А може би нямаше за какво да общува.

Ето че дойде ред и на Шещин Холм. Не можеше да отрече, че го привличаше. В много отношения противоположност на Сила. Цялата тъмна: очи, коса, дрехи. Много лоялна. Изключителна професионалистка — не можеше да спре да мисли за умението, с което бе направила записаните интервюта. Разговорът с Анна-Клара Хумелстранд във Франция трябваше да се увековечи в книга. Живееше при роднини в Стокхолм и категорично, почти толкова крайно като Чавес, отказваше да говори за миналото си. Беше подочул за неприятна случка в Гьотеборг, но тя беше табу. Все пак си мислеше, че рано или късно, всичко щеше да се изясни. Наслаждаваше й се скришом. Страхотна жена.

И Сьодерстет. Арто Сьодерстет. Уникален тип. Никога не беше виждал подобно ченге. Бледият финландец, както откровено се наричаше, беше странен тип. Не можеше да го възприеме като полицай. Не защото не се справяше, напротив, но реагираше и говореше като интелектуалец, наперен висшист, който смело развиваше политическите си теории на оперативките. Точно когато си мислеше това, Сьодерстет отговори; едва си спомняше въпроса:

— Не бих го нарекъл апартамент, ама мястото е хубаво. На „Агнегатан“. Боксониера с кухненски ъгъл. Многобройната ми челяд остана във Вестерос. Имам пет деца — добави и погледна към Йелм.

— Пет! — възкликна. — Толкова ли е скучно във Вестерос?

— Хм. Две са направени във Васа.

— Служил ли си във Финландия? Как е там?

— Не, тогава… не бях полицай. Станах ченге доста късно. Има и такива, които твърдят, че и сега не съм.

Йелм бе доволен от интуицията си. Опита се да усети и настроенията около масата. Под „такива“ Сьодерстет може би имаше предвид някой колега от Вестерос или някой от присъстващите. Не можа да разбере. Все пак остана с беглото впечатление, че всички, освен него, знаеха много добре за какво намекваше колегата им. Не беше нужно обаче да се напряга.

— Единственото, което казах, бе, че не е необходимо да държиш предизборни речи за комунистите — тросна се Виго Нурландер. Вилицата потрепваше в ръката му.

— Престанете, момчета — прекъсна ги внезапно Шещин Холм.

Нурландер хвърли вилицата в подноса и го отнесе без нито дума. Дори и в състояние на бурен гняв закрепи таблата точно както трябва на стелажа, сгъна салфетката и я хвърли направо в кошчето.

Йелм се огледа наоколо в ресторанта. Посрещнаха го няколко саркастични усмивки от съседните маси. Отвърна им мрачно.

Да се чувстваш аутсайдер сред аутсайдерите. Точно в окото на бурята. Шещин Холм се обърна към Сьодерстет:

— Престани. Чака ни работа, няма време за боричкане в пясъчника.

— Удари ме в челюстта — мърмореше Сьодерстет. — И подхвана чужденците, с изключение на черничките, разбира се.

Сьодерстет приглади рядката си, тебеширено бяла коса.

Йелм се разсмя. Без причина, но Нюберг го последва. Сьодерстет също се закиска. Холм показа ироничната си усмивка, а Чавес своята. Лулата на мира обиколи всички.

— Орежем ли политическите аспекти, все едно, че разследваме половин случай — подхвана Сьодерстет. — Съгласни?!

— Да — каза Чавес. — Но съществуват различни гледни точки по въпроса. Да вземем например случилото се във Васа?

— Не, не, не — засмя се Сьодерстет. — Още е рано за размяна на лична информация от този род. Как е бърлогата ти, между другото?

— Де да беше бърлога. Една стаичка при възрастна бабка на кръстовището на „Бергсгатан“ и „Шелегатан“. Също като на обучението.

— А ти, Шещин? — попита Сьодерстет. — Къде се подвизаваш, мила?

— При бившата приятелка на бившето ми гадже в Брандберген. Добра компания сме. Таим обща и много плодотворна омраза.

Отново се засмяха. На всичко и на нищо. На направената крачка един към друг. На липсата на труп в продължение на няколко дни. На самите себе си и на абсурдната си позиция в полицията.

Нюберг спря, последван от Чавес и Сьодерстет. Шещин Холм допи безалкохолната бира и тъкмо се надигаше, когато Йелм каза:

— Шещин, откри ли Джордж Хумелстранд?

Тя седна отново и го погледна навъсено.

— Наистина не ми хареса, че си присвои честта за следата Хумелстранд.

— Съжалявам. При все че изобщо не става въпрос за чест. Не съм приключил с Мимир. Съжалявам още веднъж.

Неохотна усмивка се разля по смущаващо красивото лице.

— Какво се случи с Джордж?

Усмивката рязко изчезна. Мрачният поглед пронизваше като рентген.

— Щастлив брак ли имаш? — попита тя.

— Какво? — пустият поглед на Сила изплува пред очите му.

— Щастлив? — полицайката беше сериозна. — Истински щастлив?

— Защо питаш?

— Не знам кой си — каза загадъчно и го остави.

Поседя известно време, докато образът на Сила постепенно избледня. Накрая и целият свят стана блед.

[1] Терминът „пета колона“ се появява в началото на октомври 1936 г. по време на Гражданската война в Испания, когато франкският генерал Емилио Мола заявява по радиото, че: „метежниците водят четири колони към Мадрид, а петата е в самия Мадрид и в решаващия момент ще удари в тил“. От този момент словосъчетанието „пета колона“ става нарицателно и по правило носи в себе си отрицателен смисъл, явявайки се синоним на „предателство отвътре“ — бел.прев. ↑

[2] От шведската дума arta (грах) се прави асоциация с малкото име на героя: Арто — бел.прев. ↑

17.

Виго Нурландер седеше в склад на фериботното пристанище „Фрихамнен“ и чакаше.

Беше малко изморен.

С всяка изминала минута желанието му да нахлузи „копринените ръкавици“ чезнеше. Дори вече беше извадил другите одежди за ръцете. По-грубите.

Нещо трябва да се случи сега, въртеше се в главата му. Беше безкрайно отегчен да седи зад бюрото и да разговаря със снизходителни офицери от Интерпол, неблагоразположени бивши съветски полицаи и стресирани митничари. Чака достатъчно дълго.

Беше се наместил в малкия офис на склада и клечеше зад един шкаф. От три часа. Свечеряваше се. Всичко в него бушуваше.

Не след дълго нещата щяха да се развият със съвсем друга скорост.

Разпалваше гнева си, като мислеше за Арто Сьодерстет, финландското копеле, пръкнало се от кой знае къде, което презираше нещата, в които той винаги бе вярвал. Естествено, че трябваше да се печелят пари, за да могат да се разпределят. Шведска печалба, шведско благоденствие. И децата го знаеха.

Мислите за собственото му име още повече го разгневиха. Виго, за бога, малката подскачаща качулата птица[1], Виго — шибаният викинг. Единственото наследство от датския моряк, влюбен в пътешествията, който по необяснима причина бе станал негов баща. Бърза еякулация в „изгладняла“ женска вагина и после пак на път. Без грам отговорност. Ама никаква. Като Сьодерстет, помисли си. Точно като него.

Мислите му бяха някак хаотични.

Веднъж в младостта си се беше опитал да изясни произхода на противното си име. Съществуваше от 13-и век, когато датският летописец Саксон Граматик латинизирал датската дума „vig“, която означава „битка“, и кръстил с нея един от свитата на крал Ролф Краке.

Виго, Ян-Улув, оръженосец на Краке, мислеше си Нурландер все така объркано, когато вратата се отвори и мъж с конска опашка в анцуг влезе и седна зад бюрото на метри от него. Трябваха му една-две секунди, за да се убеди, че новодошлият беше сам. После се спусна и заблъска главата му в плота. Един, два, три, четири удара. Хвана го здраво за конската опашка, завря пистолета в ухото му и изсъска:

— Малък Стрьомстед. Три секунди за контактите ти с руската мафия. Иначе си мъртъв. Едно. Две.

— Чакай, чакай, чакай! — зяпна мъжът. — Кой, мамка му, си ти?

— Три — продължи да брои Нурландер и дръпна спусъка.

Изщрака.

— Куршумът е в следващото деление — предупреди полицаят. — Така че побързай!

Мъжът беше като желе в ръцете му. Тресеше се до дъното на престъпната си душа.

Горните клиширани мисли настървиха Нурландер още повече:

— Корабна пратка с шестдесетпроцентова водка „Естония“ от Ливико директно за Малкия Стрьомстед е конфискувана от митницата преди няколко месеца. Кой ти я е изпратил?

— Аз съм само посредник. Мамка му, казах всичко! Нищо не знам!

— Сега да обсъдим и още нещо. Всяка жалба за полицейско насилие ще бъде изхвърлена в кошчето за боклук. Разбра ли? Приоритет номер едно. Държавната сигурност. Изплюй всичко, което знаеш. Сега. Куршумът чака.

— Кой, по дяволите, си ти? Мръсният Хари?

Нурландер се възползва от ситуацията и с един изстрел направи компютъра на Малкия Стрьомстед на парчета.

— Копеле! — изрева той и се завъртя. Ченгето това и чакаше, изви конската опашка така, че да изтръгне наполовина корените на космите. Мъжът изрева от болка.

— Игор & Игор! — изкрещя той. — Това е всичко, което знам! Те самите уреждат получаването!

— Значи Игор & Игор са контактите ти с руската мафия? Така ли?

— Да, да, да! Мамка му, това е всичко, което знам!

— Научил съм си урока — каза Нурландер. — Говориш руски и следователно си наясно за разговорите помежду им. Нужна ми е още информация!

Ченгето свали пистолета и опря цевта в ръката на бюрото.

— Продължавай, моля — каза и стреля.

Куршумът се провря между средния и безименния пръст и парна кожата. Малкият Стрьомстед закрещя още по-диво.

— Готландците!

— Продължавай — заповяда Нурландер и премести пистолета към китката.

— Чернилките трафиканти на Готланд! От една банда са! Друго не знам, кълна се! Говориха си за Готланд и за некадърниците там!

Виго Нурландер вдигна мъжа за опашката, сложи белезници на ръцете на гърба му, избута го в най-близкия шкаф, барикадира го и го остави там. Чу псувните, които се изсипаха зад гърба му.

Май на шведски с фински акцент.

Бариерата, мина през ума му и настъпи педала на излизане от „Фрихамнен“. Хюлтин му даде знак по телефона да кара право към „Арланда“[2]. Бариерата беше вдигната. Сега наистина щеше да им даде да се разберат.

Виго Нурландер беше на четиридесет и осем, разведен и бездетен. End of the story[3]. Плешивото петно на темето му отдавна бе стигнало пределните размери, за разлика от шкембето му, което бавно продължаваше да расте. Не беше дебел, а прекалено дебел. Нямаше нито една черна точка в характеристиката си. Но и хвалбите липсваха. Полицай за пример, макар и не особено активен; имаше си двама верни екскурзоводи: полицейският наръчник и сборникът от закони. Винаги вярваше в законните методи, в стабилната обществена защита и в бавните мелници на правосъдието.

Животът му беше стигнал до застой и както темето, отдавна бе изпълнил пределната си форма. Една съвсем целенасочена стагнация. Рамката най-много прилягаше на характера му: правилното, законното, това, което съществуваше черно на бяло. Вярваше, че повечето хора са като него: работеха усърдно, не мамеха с болнични, плащаха данъците си, без да мрънкат, следваха универсалните правила и се придържаха към златната среда. Останалото беше плява, която трябваше да се изкорени. А в неговия свят всички послушни граждани знаеха интуитивно коя беше плявата и ценяха усилията му да почисти улиците от нея.

С каквото и да се сблъскаше в ежедневната си работа в стокхолмската полиция, успяваше да се придържа към ясните, отчетливи насоки, според които се трудеше и живееше. Винаги беше доволен от себе си и от полицията. Нещата се движеха във вярната посока и с точното темпо; въпреки случайни възходи и падения, всичко беше отмерено: растеж, напредък, развитие. Стабилен социален възход.

Беше кротък човек.

Никога не би могъл да пъхне пръст в появилата се пукнатина на стената, та камо ли в мястото, на което ще се разцепи. И да го изтезаваха, нямаше да признае дори че я има, просто защото тя не съществуваше във възприятията му. И по-скоро в моментните му действия.

Сега, когато се разхождаше във Висбю, покрай крепостната стена в сутрешната мъгла, увереността все още го крепеше. Рефлексът на доверието. Витаещите следи от последните дни. Стореното и това, което предстоеше да стори, беше наложително. Не трябваше да се допускат повече неразкрити убийства, като това на Улоф Палме. Сигурност, гарантирана от закона, помисли си. Доверие. Обществена отговорност. Дагфелт, Странд-Юлен, Карлбергер. Достатъчни жертви. Щеше да се погрижи никой да не ги последва.

Защитаваше най-важните неща.

Макар и да не знаеше точно кои са.

След дълга разходка в почти пустия Висбю сред някаква средиземноморска мъгла стигна до сградата на полицията. Часът беше почти седем и половина сутринта на седми април.

Още с влизането го насочиха към ареста. Там го посрещна дежурен офицер, почти на неговата възраст. Истински полицай, като него. Такъв, какъвто трябваше да бъде.

— Нурландер — представи се.

— Йонсон — отвърна офицерът на смесица от сконски[4] и готландски диалект. — Вилхелм Йонсон. Очаквахме те. Пешков е на твое разположение.

— Предполагам, сте разбрали сериозността на разследването. Приоритет номер едно днес.

— Разбира се.

— Говори ли английски?

— За щастие, да. Опитен моряк съм. Убеден съм, че присъствието на преводач е излишно. Ако съм разбрал сигналите ти правилно.

— Така е. Къде е той?

— В звукоизолирана стая, според споразумението. Да вървим ли?

Нурландер кимна и Вилхелм Йонсон го поведе по няколко коридора, забра двама от охраната в стаята за почивка и заедно слязоха в мазето.

Четиримата спряха пред боядисана в сиво желязна врата с шпионка. Йонсон се изкашля и каза:

— Както вече ни изясни, поради секретност и от други съображения, не можем да присъстваме на разпита, така че ще пазим отвън. Това е паникбутон. Натискаш го и сме вътре за секунди.

Нурландер получи малка кутия с червено копче. Прибра я в джоба и каза спокойно:

— Гледайте да не се намесвате. Колкото по-малко, толкова по-добре. Така всички евентуални жалби ще бъдат насочени директно към Националната полиция. Устройва всички ни.

Пуснаха го в стаята. Маса, два стола, облицовани с дунапрен стени. Нищо друго. Освен дребен, облечен в затворническа униформа мъж на един от столовете — остро лице, хилави бицепси. Мъжът стана и поздрави учтиво.

— Как сте, сър?

— Отлично, благодаря — отвърна ченгето, сложи бележник и химикалка на масата и седна. — Хайде, сядайте.

Разговорът започна, не без езикови затруднения. Нурландер подхвана на същия развален английски:

— Да говорим направо, господин Алексей Пешков. В най-лютата зимна буря вие и екипажът ви сте пуснали сто и дванадесет ирански, кюрдски и индийски бежанци върху два гумени сала на стотици метри от източния бряг на остров Готланд и сте потеглили с риболовния кораб към Талин. Но бреговата охрана е успяла да ви спре, преди да напуснете шведските териториални води.

— Съвършено прав сте — потвърди Пешков.

— Нужна ми е информация за серийните убийства на шведски бизнесмени в Стокхолм през последните дни.

Ченето на Алексей Пешков буквално увисна. Когато успя да си затвори устата, измънка на английски нещо от рода на:

— Сигурно се шегувате!

— Не се шегувам — кротко продължи Нурландер. — Ако не ми дадете информацията, която искам, имам правомощия да ви убия тук и сега. Специално трениран съм за това. Разбрахте ли?

— Няма да ме уплашите — отвърна Пешков, зазяпан в леко отпуснатата фигура на ченгето.

Мразовитата целеустременост на Нурландер изписа колеблив израз на лицето му. Полицаят барабанеше с пръсти:

— Знаем, че принадлежите към руско-естонска престъпна банда, ръководена от Виктор Х, и че двойка контрабандисти на алкохол, известни като Игор & Игор, също се числят към нея. Прав ли съм?

Пешков мълчеше, но очите му шареха будно.

— Прав ли съм? — повтори Нурландер.

Отново мълчание.

— Тази стая е звукоизолирана. Случващото се вътре не се чува отвън. Правомощията ми, от най-висока инстанция, са безгранични. Помислете си добре, преди да ми отговорите. Здравето ви зависи от следващия отговор.

Пешков затвори очи. Май му се струваше, че сънува. Това ченге се различаваше много от шведските добряци, които беше срещал досега. Може би долавяше блясъка на нещо невиждано в очите на Нурландер; излъчването на човек, прекрачил границата, без връщане назад. Дали не го беше виждал преди?

— Тук е демокрация — каза предпазливо.

— Разбира се. И ще си остане така. Но всяка демокрация понякога трябва да се брани с недемократични средства. Всяка отбрана е в основата си недемократична. И нашата среща го потвърждава.

— От два месеца съм зад решетките. Не знам абсолютно нищо за каквото и да било серийно убийство в Стокхолм. Кълна се.

— Виктор Х? Игор & Игор! — настояваше Нурландер със същия тон. Някак си усещаше, че е важно да не го променя до края на разпита.

Алексей Пешков преценяваше риска. Нурландер виждаше ясно, че събеседникът му мислеше за собствената си смърт и как по най-добрия начин да я отложи възможно най-дълго. Остави го да си помисли, като едновременно пъхна ръка в джоба на якето. Освобождаването на спусъка като че проеча между стените.

Пешков си пое дълбоко дъх и разказа:

— Бях моряк далечно плаване по време на комунизма. Странях от КГБ и ГРУ[5] като постоянно сменях самоличността си. Успях да спестя достатъчно пари, за да си купя собствен риболовен кораб, когато режимът падна. Малко повече от година бях обикновен рускоговорещ рибар от Талин, потиснат, но свободен. Може да се каже, че това бе единствената свободна година, после други сили се намесиха в играта. Търсеха ме анонимни покровители. Първо ме изнудваха за пари: за да не изгори корабът ми или за да не го вдигнат във въздуха. Обикновен рекет, който скоро ескалира. Заповядваха ми да извършвам… превози от този род. Това беше третият. Десетки хиляди окаяни бежанци, закотвени в бившия Съветски съюз, чакат някой да ги качи срещу пари. Никога не съм припарвал до върха. Виктор Х е само име, мит. Моята връзка беше един естонец на име Юри Маарйа. Май той е бил близък с Виктор Х. Никога не съм чувал да се говори за Игор & Игор, но от друга страна, бандата има колкото си щете контрабандисти на алкохол и други стоки в Северна Европа.

Нурландер бе изненадан от многословието, но задържа маската.

— Адреси, места за срещи? — попита кротко.

Пешков поклати глава.

— Сменят ги постоянно.

Нурландер го зяпаше. Не можеше да определи дали мъжът срещу него беше жертва, престъпник или и двете. Удари бележника в масата, пъхна химикалката във вътрешния джоб и каза:

— Тръгвам за Талин. Ако по някакъв начин се окаже, че и най-малката подробност от разказаното е лъжа или че сте премълчали нещо, ще се върна. Разбирате какво означава това, нали?

Пешков мълчеше и гледаше в масата.

— Последен шанс да промените или добавите нещо — подкани го Нурландер и стана.

— Само това знам — категоричен бе Пешков.

Виго Нурландер му подаде ръка. Руско-естонският рибар се надигна и я пое с неприязън.

— Довиждане, сър — сбогува се на английски ченгето.

Никога нямаше да забрави погледа, който го изпрати.

Талин беше ужасен град. С такова впечатление остана Виго Нурландер през първите петнайсет минути. По-късно щеше да го затвърди. Оказа се голям проблем да наеме кола на летището. Когато най-сетне успя, се впусна в хаотичния следобеден трафик, като с усилия се опитваше да се ориентира с помощта на туристическа карта на английски. Попадна в Стария град на хълма Тоомпеа и се оплете в средновековен лабиринт. Прастарите стени с величествено извисяващи се бойни кули го караха да си помисли, че все още е във Висбю.

Но като цяло градът оставаше анонимен. Табелки с имена на улици, пътни знаци, реклами на напълно непознат език. Беше като във филм. Обикаляше като чужденец и щеше да си остане такъв. Всичко щеше да остане непонятно, само декор. Нищо не трябваше да отвлича вниманието му. Като че съвсем нова кръв пулсираше във вените му. Това беше неговото призвание. Отне му толкова много време, за да стигне дотук.

Най-накрая откри голямата, модерна сграда на полицията, паркира не където трябва и влезе.

Посрещна го охраната в малка приемна, в която старата съветска бюрократична сивота напразно се бореше със съвременния западноевропейски дизайн. Също като обстановката охранителят беше едновременно любезен и отблъскващ — комбинация, която Нурландер не беше срещал преди. При други обстоятелства може би щеше да се изненада, но сега прояви упорство.

— Комисар Калю Лайкмаа — потрети на разваления си английски. — Очаква ме.

— Не откривам шведски полицай в списъка за посетители — извини се сковано младежът. — Съжалявам — добави и той за трети път.

— Поне му се обадете — владееше се Нурландер. Стори му се, че отново заговори с донеслия му успех смразяващ тон от ареста във Висбю. Събеседникът му най-после направи каквото му каза. Поседя и почака на слушалката, докато бъркаше в чаша кафе. Когато най-после заговори, езикът му приличаше на фински с редица скрити о-та. След края на разговора каза с добре прикрито раздразнение:

— Комисарят идва, господин Нурландер.

— Благодаря — върна любезния тон.

Нямаше и минута и асансьорът във фоайето звънна. Появи се русоляв мъж с намачкан костюм от рипсено кадифе и очила, приличащи на раздаваните безплатно в далечното минало, когато Нурландер отбиваше военната си служба.

— Нурландер, предполагам — каза мъжът и подаде ръка. Шведът я пое. Доста здрава захватка. — Аз съм Лайкмаа.

Качиха се с асансьора до четвъртия етаж.

— Трябваше да съобщите, че идвате — продължи Лайкмаа с елегантен американски акцент от Източното крайбрежие. — Щяхте да избегнете неприятното чакане.

— Исках да не се разчува много-много — отвърна Нурландер вече тренирано хладно. — Случаят е доста заплетен.

— Да, да — суховато се съгласи естонецът. — При нас и бизнесмени, и тем подобни мрат като пилци. Престъпността доста се е променила. Всеки тълкува законите на пазарната икономика както му отърва. Потисканото при съветския режим сега избуява с пълна сила. Работехме по-лесно, но в никакъв случай по-приятно, като маша в ръцете на потисника. Сега живеем в държава в държавата със същия шпионски капацитет като на бившия Съветски съюз. Не бих се учудил ни най-малко, ако вашето пристигане вече е известно на определени кръгове. Трябва да бъдем много предпазливи в изказванията си. Както преди. Дори и стените имат уши. Влизайте.

Прекрачиха прага на приятна малка стая с доста посърнали цветя на перваза и гледка към Стария град и Двореца с внушителната кула на име „Високият Херман“. Нурландер обаче не й обърна внимание. Седна на стола за разпит срещу бюрото на Лайкмаа.

— Денят започва с електронно претърсване на офиса ми — обясни домакинът и запали цигара, — така че да сме сигурни, че не са монтирани подслушвателни устройства през нощта. Но това, естествено, не възпрепятства подслушването от разстояние. Като шеф на отдела за борба с мафията в страната съм атрактивна мишена. Каквото и да означава мафия…

— Вие трябва да знаете най-добре — оставаше хладен Нурландер.

— Колкото повече знае човек, толкова повече осъзнава какво не знае — започна да остроумничи Лайкмаа. — На бюрото ми лежат всякакви случаи от сферата на организираната престъпност: от обикновени рекетьорски банди до групировки по най-високите етажи на властта. Единственото общо между тях е желанието да се докопат до парче от баницата. Според някои това е откритото лице на пазарната икономика, според други е само естественото продължение на държавния тероризъм. Както винаги нещата се свеждат до това да заграбиш възможно най-много на чужд гръб. Независимо дали държавата олицетворява абсолютната, или несъществуващата власт. — Лайкмаа зарови из купчините листове и незнайно как, откри това, което търсеше. — Така. Относно предишните ви въпроси по телефона, нямам с какво ново да ви зарадвам. Бандата на Виктор Х е съставена от руснаци и естонци, които върлуват из Талин, но приближават и Швеция, тъй като финландският пазар скоро ще се пренасити. Не знаем точно докъде са стигнали, дали вече са създали мрежа от контакти, или дали съществува редовна контрабанда, но сме убедени в амбицията им. Наказват, както обсъждахме, предателите с изстрел в главата; това е запазената им марка, не съм се натъквал на изключения; и използват боеприпаси от военната фабрика в Павлодар, Казахстан, за това също говорихме. Всичко това не подлежи на съмнение. Но не трябва и да забравяте, че тези амуниции се използват от повечето групировки и че неуловимата банда на Виктор Х е много дребно, периферно явление в Талин. Съществуват седем или осем гангстерски лиги, които са разпределили Талин и Източна Естония на области, чиито граници избягват да прекрачват. Известно ни е много малко за контактите им с по-големия брат: руската мафия. Ако изключим Югославия, Естония оглавява в момента европейската статистика по убийства. В страната има повече от триста такива на година, а Талин се числи към градовете първенци. Не трябва да пренебрегвате тези факти, когато се разхождате по нашите улици.

— Вашият отдел ли е известен като Команда К? — попита Нурландер.

— Не, ние сме полицията. Команда К е антитерористичната ни група. Те са протегнатата ни ръка — единственият физически отпор срещу гангстерите. Понякога преминават границата, но това не омаловажава действията им. Все пак полицията ръководи разследванията. Команда К е атакуваща единица. — Лайкмаа млъкна за миг и извади нов лист. — Това, което знаем, е, че Виктор Х е замесен в рекет на шведска медийна фирма, която се опитва да се установи в Русия и Прибалтика, освен с всичко друго и с бизнес ежедневник. В чужбина тази фирма е известна като Грайм Беър Пъблишинг. Не знам как се казва в Швеция, но мисля, че държи монопол върху медиите в страната. Малко странно в условията на демокрация. Да не би да греша?

Нурландер нямаше ни най-малка идея. Записа нещо в тефтера си и рязко смени темата:

— Разполагам с нова следа. Юри Маарйа. Замесен е в прекарването на бежанци към Готланд.

— И не само той — допълни Калю Лайкмаа със замислена физиономия.

Нурландер разбра, че е бръкнал в раната. Очевидно Лайкмаа съобразяваше доколко да се простре с информацията. Шведът реши да го облекчи.

— Не се интересуваме от трафик на хора. Той така или иначе съществува. Засяга ни единствено връзката със серийните убийства.

— И как изглежда тя? — попита естонецът недоверчиво.

Нурландер мълчеше. Надяваше се, че изглежда самоуверен. Едва сега го порази мисълта, че споменатата връзка беше доста неясна.

— Добре, добре — продължи Лайкмаа, като разбра, че няма да получи отговор. — Вие запазвате вашите тайни, аз разкривам своите. Така ли ще изглежда договорката ни?

— Съжалявам — смотолеви Нурландер. — Разследването засяга държавната сигурност. И както самият вие отбелязахте, е възможно да бъдете подслушван.

— Пошегувах се — каза Лайкмаа и чак сега разбра що за събеседник имаше. — Както и да е. Юри Маарйа говори шведски, което буди известен интерес. Живял е в Швеция дълги години, без да попадне в полицейските регистри. Доста близък е с Виктор Х. Това е, което знаем. Както и че е един от многото участници в организирания трафик на хора. Имаме заповед от най-висока инстанция да не действаме прекалено твърдо, що се отнася до подобен род контрабанда. Прибалтийските републики са наводнени с чакащи бежанци, които си въобразяват, че Швеция е рай. Без съмнение картата им е доста стара.

Нурландер го гледаше сковано. Лайкмаа имаше още нещо да каже.

— Не знаете само това — сериозен бе шведът.

Естонецът въздъхна тежко, като че се опитваше да мисли за добрите балтийско-скандинавски отношения, за зависимостта от шведската подкрепа, но в главата му по-скоро се въртеше връщането на балтийски бежанци в Съветския съюз и поведението на шведския бизнес в Прибалтика.

Многозначителната въздишка мина покрай ушите на Нурландер. Чу само последвалия отговор:

— Прекарах дни наред в опит да разпитам един от най-видните наркодилъри на Маарйа — Арво Хелат. След няколко часа ще бъде освободен поради липса на доказателства. И той знае шведски. От Нукьо е, ако ви говори нещо. Искате ли да пробвате?

Нурландер стана, без да обели нито дума. Все повече и повече се приближаваше до целта.

Лайкмаа го поведе към ареста по коридори над и под земята. Предвождани от няколко надзиратели, стигнаха до желязна врата, пред която спряха.

— Мисля, че е най-добре и аз да присъствам — каза домакинът. — Не се притеснявайте, не владея нито дума от езика ви. Иначе е против правилата да пускам чужд полицай сам в естонска килия. Сигурен съм, че разбирате.

Нурландер кимна с надеждата, че разочарованието му не беше толкова видимо.

Влязоха. Мъжът в килията имаше дълга коса и приличаше на финландец. Виго Нурландер си представи Арто Сьодерстет. Арво Хелат погледна саркастично двамата борци срещу мафията и каза нещо на естонски. Лайкмаа отвърна стегнато и посочи Нурландер, който се изкашля и започна. Олекна му, щом трябваше да говори на шведски:

— Познаваш Юри Маарйа, а чрез него и Виктор Х. Какво знаеш за убийствата на тримата шведски бизнесмени през изминалата седмица?

Арестуваният облещи очи. Погледна Лайкмаа, който вдигна рамене и каза нещо на естонски. Можеше да означава „отговори“ или „този е луд“. Хелат отговори на особен естонско-шведски диалект. Едва го разбираше.

— Не знам за какво говориш. Какво общо имат тези убийства с мен?

Всъщност Нурландер беше дошъл само да наблюдава. Да пазарува с очи, както се казваше. Този престъпник нямаше да му се изплъзне.

— Любезният комисар не разбира и дума от разговора ни — притисна го. — Виктор Х има ли пръст в убийствата? Искам да си наясно, че съм тук със специална мисия и че имам правомощия да ти причиня сериозни проблеми.

Арво Хелат се обърка още повече. Зяпа ченгето дълго, после избухна в смях.

— Играеш си с огъня — не спираше да се кикоти той. — Не знаеш в какво се забъркваш.

Нурландер напусна килията. Образът на Хелат го последва. Лайкмаа също тръгна след него, като го гледаше учуден, докато крачеха по коридорите.

— Разбрахте ли нещо? — попита на изтънчения си американски.

— Достатъчно — смотолеви шведът.

Върнаха се в стаята на комисаря. Последният седна, за да продължат разговора. Нурландер остана прав.

— Е, тръгвам за вкъщи — каза той.

По лицето на Лайкмаа се изписа изненада.

— Току-що дойдохте. Имаме още много неща да си кажем.

— Засега съм доволен. Благодаря за помощта.

Запъти се към вратата, но се спря и попита:

— Щях да забравя. Познавате ли някои под името Игор & Игор?

Калю Лайкмаа само го изгледа и поклати отрицателно глава. Когато Нурландер затвори вратата след себе си, го чу да вдига телефонната слушалка.

Намери колата, хвърли безсъвестно глобата за паркиране на улицата и тръгна. Направи непълен кръг около сградата на полицията и спря до една от стените. Стаята на Лайкмаа нямаше прозорци, но за сметка на това пък тук се намираше изходът. Беше се постарал добре да го запомни. Три часа не свали очи от него. Свечери се. Огладня. Поседя още час и му се приспа.

Тогава Арво Хелат мина през вратата. Размаха дългата си коса, както би го направила една жена. Нурландер се приведе към кормилото. Хелат се насочи към старо зелено волво амазон; подобен модел шведът не беше виждал с години. Подкара колата.

Първо спря до гръцки ресторант в Стария град. Проведе един разговор, изяде огромна порция мусака и изпи една бира. Забави се около час. Нурландер остана вън в колата — мръзнеше и умираше от глад. Мракът прогони последните останки от светлините на града. Само Старият град сияеше на хълма.

Хелат излезе и тръгна с абсурдния амазон, който едва ли му отреждаше топпозиция в мафията. Напусна пределите на Талин и се насочи на югозапад към Кейла. В малкото градче посети ресторанта на гарата, проведе още един разговор и изпи още една бира. Нурландер го наблюдаваше през цялото време. Ето че се върна при колата, зави обратно към шосето и отново отпраши към Талин. Часът беше единадесет, когато се върна в естонската столица. С шкода под наем Нурландер бе по петите му. Хелат се изкачи пак до Стария град, промуши се през по-оскъдно осветените части и спря пред грохнала, плачеща за събаряне къща, която изглеждаше необитаема. Нямаше ни кола, ни жива душа по пустите улички.

Мафиотска държава, помисли си Нурландер, когато видя Хелат да се шмугва в съборетината. Освободи спусъка и върна пистолета в кобура. Извади един по-малък, който бе затъкнал на кръста си, подготви и него, пъхна го обратно и провери дали големият ловен нож бе закрепен на достъпно място до пищяла. Кръвта напираше във вените му. Това беше Мигът на Виго Нурландер. Мигът с главно „М“. Виго Викингът.

Влезе в къщата с вдигнат пистолет и освободен спусък. Чу Арво Хелат да се качва по прогнилата стълба, след което направи пет крачки и мина през някаква врата. После настана тишина.

Нурландер се шмугна безшумно в приглушената светлина на къщата. Стълбата не изскърца нито веднъж.

Два етажа по-нагоре имаше три врати и две прекалено широки стълбища: едно в края на коридора и едно на пет крачки от него. Промуши се безшумно до последното. Беше затворено, но водеше навътре.

Полицаят си пое дълбоко дъх, ритна с всичка сила вратата и нахълта с насочен пистолет.

Осем мъже се бяха залепили до стените с насочени към него автомати.

— Бъдете така добър и хвърлете оръжието — някъде в тъмнината един глас заповяда на познатия естонско-шведски диалект.

В стаята имаше бюро. Двама седяха зад него, но лицата им не се виждаха. Върху него се беше настанил Арво Хелат и се хилеше саркастично. Нурландер го взе на прицел.

— Хвърлете оръжието или ще умрете — повтори гласът. Не беше Хелат. Той само се смееше. — Една секунда — пак гласът.

Нурландер хвърли оръжието. Никога не беше оставал така обезоръжен.

Хелат се приближи и отне целия му арсенал, докато клатеше леко глава. Върна се при бюрото, седна и замаха с крака като дете.

— Събирането на такава добра дружина отне малко време — поде гласът отново. Нурландер чак сега забеляза, че говореше един от мъжете зад бюрото. — А и намирането на подходящо място. Така че пратихме Арво на малка екскурзия до Кейла, докато вземем подобаващи мерки. Какво си мислите, че правите? Лично отмъщение?

Нурландер беше замръзнал на мястото си.

— Съвсем сериозно ви моля да ми разкажете какво си мислите, че правите — упорстваше гласът учтиво. В този момент застана на светлината и Нурландер видя очертанията на едро тяло, мустакато лице и добронамерена усмивка.

— Юри Маарйа? — успя да произнесе.

Юри Маарйа закрачи към него и започна да го изследва с поглед.

— Интересно — каза мафиотът. — Интересен човек за една вендета.

Маарйа каза нещо на руски и получи боботещ отговор от останалия зад бюрото мъж в тъмнината.

— Разкажете всичко, което знаете и което предполагате — подкани босът все още много любезно. Нурландер усети студенината в гласа. — Настоявам.

Ченгето затвори очи. Последен шанс да стане герой. Да мълчи право в устата на звяра. Но героичната алтернатива бе изчезнала от мислите на Виго Нурландер.

— Шведски бизнесмени мрат като пилци в Стокхолм — каза дрезгаво. — Убивани са с боеприпаси, които използвате вие, и по начин, по който вие си отмъщавате на предателите. Виктор Х! — извика към сянката зад бюрото.

Никой не помръдна.

Юри Маарйа изглеждаше истински изненадан и изрече няколко срички на руски. Отговорът иззад бюрото беше малко по-дълъг.

— Възможно е току-що да сте спасили живота си, криминален инспектор Виго Нурландер — мъжът четеше на висок глас полицейската карта на Нурландер, която току-що бяха извадили от джоба му. — Трябва да съобщите в Стокхолм, че ние сме невинни. И все пак, естествено, не можем да ви пуснем напълно безнаказано. Ще бъде против политиката ни. Сега слушайте внимателно и запомнете добре. Ще ви напишем и бележка, която ще закачим върху вас. Никога не бихме предприели нещо толкова безумно тъпо като убийството на шведски бизнесмени в Швеция. Ясно ли е? Нямаме никакъв пръст в това. Ако се подвизавахме в Стокхолм, щеше да е от особена важност за нас да сме възможно най-незабележими.

Маарйа се приближи към бюрото, взе лист и химикалка от мъжа в сянката, избута Хелат и започна да пише мъчително дълго. После каза:

— Ние ще тръгваме. Защото добрият Лайкмаа може да се е сетил да се погрижи за безопасността ви. Въпреки че едва ли ще се реши на пряка намеса. Мисля, че е по-хитър. Но ще му отнеме време да събере Команда К.

След това добави нещо на естонски и въоръжените с автомати събориха Нурландер на пода. Зяпаше в тавана, докато връзваха ръцете и краката му. Лежеше като вкочанен.

Първият удар не закъсня. Беше почти като освобождаване на напрежението. Извика. По много различни причини. Заредиха се един след друг. Превърна се в кълбо от болка. Мамка му, мислеше объркано. Адски шибан начин да умреш. После почувства, че изчезва.

[1] От vigg (шведски) — малка качулата птица, вид патица — бел.прев. ↑

[2] Името на летището в Стокхолм — бел.прев. ↑

[3] Край на историята (англ.) — бел.прев. ↑

[4] От областта Сконе в Южна Швеция — бел.прев. ↑

[5] Главно разузнавателно управление — бел.прев. ↑

18.

Слънчевата пролетна сутрин не можеше да проникне в Централата за бойна готовност. Тук достигаха само ръцете на отряд А, които засега бяха като вързани на гърба.

Някой се беше издънил, но никой не пое отговорността. Всички се споглеждаха подозрително, докато мъглата се разсее.

Хюлтин влезе и пльосна мобилния си телефон на масата.

— В случай че Нурландер реши да докладва от Талин — обясни, за да избегне въпросите.

Някой се оригна.

— Окей. Разследването се закучи. Свикнали сме с това, нали, опитни и отбрани полицаи? Keep your spirit up[1].

Вчерашният ден беше преминал като в мъгла. В пълно бездействие, всеки се местеше като в забавен каданс. Освен Нурландер, разбира се.

— Сеньор Чавес? — Хюлтин започна редовното си препитване.

Чавес изпъна гръб.

— Продължавам с МЕМАБ. Ако изобщо може да се нарече следа. Въпреки че съм убеден, че ще излезе нещо…

Мобилният телефон звънна. Хюлтин даде знак с ръка и отговори:

— Вито? Ти ли си?

Лек шепот се разнесе из стаята.

— Как е акустиката в „Мария Магдалена“? — попита Шещин Холм.

— Блестяща — отговори Гунар Нюберг. — Missa papae Marcelli[2].

— Божествена е — каза мечтателно Холм.

— Какво, по дяволите, е това на бузата ти? — беше Чавес.

— Пъпка — отвърна Йелм. За пореден път.

— Да — говореше Хюлтин в слушалката, а със свободната ръка им ръкомахаше да мълчат. И те млъкнаха.

Шефът се завъртя и се вторачи в стената, докато произнасяше „да“ за втори път. После онемя за няколко минути. По гърба му, може би по наведената и изкривена поза, разбраха, че нещо се беше случило. Останаха като заковани по местата си. Накрая Хюлтин каза още едно „да“ и затвори. В този момент щракна факсът на малката маса и започна да „плюе“ лист след лист. Лицето на комисаря остана концентрирано, но лишено от емоция, докато изчака машината да пусне купчината хартия. Зачете се и за миг притвори очи. Случило се беше нещо ужасно.

— Виго Нурландер е разпънат на кръст. — Гласът му изневери за секунда. Събра сили и продължи: — Руско-естонската мафия го е приковала за пода на изоставена къща в най-опасния квартал на Талин.

Спогледаха се. Все още липсваше най-важната информация. Не закъсня.

— Жив е — успокои ги Хюлтин. — Обади се комисар Калю Лайкмаа от талинската полиция. Нурландер очевидно се е впуснал в наистина ужасна лична вендета с мафията. В крайна сметка се е озовал закован на пода. Лайкмаа е наредил на хората си да го наблюдават, защото е допускал, че може да има проблеми. Когато екипът му, така наречената Команда К, е нахлула в къщата, Виго е лежал със забити пирони в ръцете и краката почти около час. Бил е в безсъзнание. На един от пироните през ръцете е било закрепено следното съобщение, написано на шведски. Ще го прочета: До шефа на криминален инспектор Виго Нурландер, Стокхолм. Ние сме групата, известна като Виктор Х. Нямаме нищо общо с убийства на бизнесмени в Стокхолм. Грубото насилие го практикуваме, както виждате, у дома. Ще си получите обратно Самотния отмъстител дори без счупен крак. Пироните ще разкъсат само плътта.

Следваше подпис Виктор Х и послепис: Ако така действа персоналът ви, разбираме защо случаят не е разрешен. Все пак, успех. В наш интерес е бързо да приключите.

— Какво, по дяволите, го е прихванало? — избухна Чавес.

Хюлтин поклати глава и продължи:

— Все пак се е добрал до няколко улики. Състоянието му е критично, но ни изпраща чрез Лайкмаа информация, че голяма шведска медийна компания, известна зад граница като Грайм Беър Пъблишинг, е сериозно рекетирана от Виктор Х и че част от контрабандистите на алкохол на последния вилнеят из Швеция. Известни са като Игор & Игор. Опитайте се да откриете тези господа и проверете какво представлява шибаната Грайм Беър.

Йелм и Нюберг си размениха погледи. Игор & Игор. Звучеше им познато.

Шефът добави само още:

— Казал е да ни предадат, че повече няма да се прави на Рамбо.

Йелм придружи Нюберг до Сьодермалм; до малък подземен ресторант на „Сьодерманнагатан“ и апартамента точно над него. И преди бяха ходили там. Позвъниха дванайсетина пъти, докато се показа сънлива физиономия, която се разсъни за части от секундата при вида на Гунар Нюберг.

— Не ме убивайте — каза мъжът покрусен.

Йелм не можеше да съчетае заплашителната „техника на извисяване“ на Нюберг с дълбокия басов глас в „Missa рарае Marcelli“.

— Не ставай смешен, Берт — каза Нюберг. — Нужна ни е малко повече информация за Игор & Игор. Какво точно купи от тях?

— Нали ви разказах предишния път — едва се чу през отвора на вратата.

— Направи го пак.

— Шестдесетпроцентова водка „Естония“ от Ливико. Четири пратки по различно време миналата зима.

— Кога и колко?

— Първият път беше през… ноември, мисля, последният — в началото на февруари. Оттогава не сме се чували.

— А трябваше ли?

— Пристигнаха през ноември, декември, януари, февруари. Но не и през март. Всеки път купувах по няколко сандъка. Харчи се. Освен това можеш доста да я поразредиш с вода, без да се усети. Превърнала се е в любимата водка на постоянните клиенти; малко странно е, че е естонска, но какво от това. Вече нямам запаси, а не са се обаждали. За съжаление. Продават доста евтино.

— Идваш с нас в полицията, за да погледнеш няколко снимки на братята Игор — заповяда Нюберг.

Не особено героичното трио си запроправя път от Сьодер към Кунгсхолмен.

Хюлтин чукна няколко пъти по масата и най-накрая вдигна две класически полицейски скици. Дясната изобразяваше слаб мъж с несъмнено славянски черти и точно толкова несъмнено руски мустак. На лявата, мъжът беше гладко избръснат, дебел и як, не много различен от Нюберг.

— Това са двама от контрабандистите на алкохол на Виктор Х в Швеция — започна Хюлтин оперативката в 15:00. — Казват се Игор & Игор. Фотографските снимки не се получиха, лошо качество като при Палме, затова трябваше да доведем стария художник от музея. Скиците са направени по описание на господин Берт Гунаршон, собственик на ресторант в Сьодер. Купувал е контрабандна водка от тях няколко пъти през миналата и тази година. Отново се свързах с Талин и Калю Лайкмаа. Той ги идентифицира незабавно. Никой от тях не се казва Игор. Слабият е Александър Брюсов, дебелият — Валери Трепльов, дребни руски гангстери, действали в Естония до преди половин година, когато очевидно са се пренесли в Швеция, за да са в услуга на Виктор Х. Фактът, че са прекъснали контакта с Гунаршон през март, може да ни доведе до нещо.

— Нима ще приемем шибаното официално обяснение за стигмата на Нурландер? — попита Сьодерстет.

— Стигма? — повтори Били Петершон.

— Раните на Исус при разпъването на кръста — поясни дидактически Шещин Холм.

— Обяснението със сигурност не трябва да доминира над разследването — каза Хюлтин. — Да се абстрахираме от него дори и да допуснем, че е вярно. И вместо това, да се опитаме да открием господата Игор. Те са единствената конкретна връзка с Виктор Х.

Времето започна да минава някак различно, по-спокойно, по-бавно.

Публикуваха лицата на Игор & Игор във всички вестници, макар и без резултат. Господата Александър Брюсов и Валери Трепльов си останаха рисунки.

Въртяха се около следните хипотези:

1. Само Дагфелт е истинската жертва, останалите са за заблуда на врага.

2. Само Странд-Юлен е истинската жертва, останалите са за заблуда на врага.

3. Само Карлбергер е истинската жертва, останалите са за заблуда на врага.

4. Дагфелт и Странд-Юлен са истинските жертви, Карлбергер е за заблуда на врага.

5. Странд-Юлен и Карлбергер са истинските жертви, Дагфелт е за заблуда на врага.

6. Дагфелт и Карлбергер са истинските жертви, Странд-Юлен е за заблуда на врага.

7. И тримата са истински жертви.

Спряха се на шестата, предвид на новопоявилата се следа Грайм Беър. Медийната компания, наричана в чужбина Грайм Беър Пъблишинг, всъщност беше голямата, мощна и забогатяла Ловиседал АД, която очевидно имаше проблеми с мафията на бившия Съветски съюз.

Дагфелт и Карлбергер членували едновременно в борда на директорите й от 1991 до 1993 година, но не и Странд-Юлен. Можеше например да се допусне, че Дагфелт и Карлбергер са убити, защото Виктор Х е искал да наложи на пазара концерна Ловиседал. Голямата медийна фабрика беше започнала да се разраства извън страната; бе създала бизнес вестник на руски и наченала сондирането, както много други шведски компании, на терена в Прибалтика. Свободният пазар срещаше друг, още по-свободен, излагаше се на ежедневни заплахи и ежедневна разруха и разчиташе на частни руски охранителни фирми, състоящи се от обучени от съветските власти борци с мафията. Шведският бизнес финансираше една мини гражданска война между бивши съветски предприемачи. Мнозина използваха друг глагол: подпомагаше.

Чавес следеше Ловиседал паралелно с МЕМАБ: разговаря с всички членове на борда на директорите от онова време и се опита да позвъни на потенциални заподозрени. Но нямаше кой знае какъв успех. В колата често го придружаваше Йелм. Медийният герой беше попаднал в истински вакуум. Житието му се въртеше около червената пъпка на лявата буза. Тя растеше бавно, но сигурно. Сила, медицинска сестра по професия, я пренебрегна с двусмислен смях. Вече беше стигнала квадратен сантиметър, така че сериозно започна да мисли за фаталната диагноза. Рак. Меланом. И дума не ставаше обаче да отиде на лекар.

Шещин Холм почти не беше разговаряла с него от странния разговор в ресторанта. Беше се отдала на записите си, а координацията им с интервютата със съседи и служители бе възложила на повече от недоволната стокхолмска полиция.

Джордж Хумелстранд, най-видният противник на отцепничеството от Ордена Мимир, изглежда, в противоречие с думите на съдията Франсен, се отнасяше доста иронично към Ордена Шидбладнир. Като цяло той смяташе, че историята е доста нелепа. Говореше почти като съпругата си Анна-Клара, вмъкваше похотливи реплики и постоянно намекваше за еротични отношения с чужди жени. Подчертаваше непрекъснато колко свободна и френска бе връзката му с Анна-Клара. Отначало Холм си мислеше, че я сваля, после бързо се убеди, че най-вероятно Хумелстранд беше импотентен. Накрая с облекчение зачеркна съпрузите Хумелстранд от дневния ред.

Сьодерстет, Петершон и Флорен все повече се потапяха в собствен свят от одитни доклади и борсови посредници, фирми фантоми и псевдобизнес, тайни дивиденти и нови емисии. Дори и когато седеше в ресторанта и говореше за конвертируеми записи на заповед, така че все едно изнасяше публична лекция, Сьодерстет не успяваше да прикрие натежалата умора. Понякога „финансовата група“ се появяваше на оперативките с все по-непонятни диаграми и схеми, в сравнение, с които натруфените драсканици на Хюлтин им се струваха чудо на прецизността. Сьодерстет прогресивно се отчуждаваше от безспорния ентусиазъм на двамата финансови полицаи да картографират бизнеса на мъдрото трио: Дагфелт, Странд-Юлен, Карлбергер. И му се искаше отново да си бъде обикновено ченге.

Нюберг се беше заровил като къртица в подземния свят. Въпреки изпробваната методика, не стигна до никакъв резултат. Той беше и първият, който започна да се колебае. Или правеха някаква фундаментална грешка, или бяха изправени пред ново убийство, като това на Палме. Никой в съмнителния свят на дребните престъпници, винаги пълен със слухове и клюки, нямаше и най-малка идея кои бяха извършителите или пък потърпевшите. И двете категории като че бяха безкрайно отдалечени от подземния свят в класическия му смисъл. Грубото насилие се упражняваше от други групи, преди всичко в семейството, където се коренеше общественото зло; кражбите се извършваха главно от наркомани, а грабежите от странни паравоенни организации, често расистки, за да финансират собствената си дейност. Измамите в днешно време се числяха към сектора на услугите. Бранш като всички останали. Старите престъпници стояха и гледаха, и се чувстваха поласкани. Отчаяние и недоволство процъфтяваха както никога досега в общество, в което орди от младежи бяха отстранени от пазара на труда, без дори да са го помирисали. Нюберг искаше отпуска.

Какво точно вършеше и мислеше Хюлтин, беше точно толкова мистериозно, колкото вратата му в Централата за бойна готовност — винаги заключена, ако на някого му се приискаше да го последва. На въпросите отговаряше само със смях.

Йелм, който беше решил да се затрупа с работа, за да потуши настъпващата криза, изведнъж се оказа доста свободен. Взираше се в самотното си отражение в огледалото и мразеше растящата пъпка на бузата.

Кой е този мъж? Опитваше се да не си задава този въпрос, въпреки че той не излизаше от главата му.

В края на април се отдаде на изненадваща грижа за семейството. Дане беше отвратен, Тува — смаяна, а мнението на Сила така и не разбра. Странното преживяване в кухнята все още лежеше като незараснала рана помежду им. Дали изобщо щеше да зарасне, или щеше да се възпали?

В началото на май се преместиха отчасти в малката къщичка, която успяха да наемат на Даларьо. Островът, който съвсем не беше остров, а цял рояк от острови. Сила прекарваше там почти цялото си време. Пътуваше до болницата в Худинге, докато дългата й, спестена отпуска започна през юни и продължи през цялото лято. Децата ходеха през уикендите. Очевидно Дане имаше планове да се скрие от света през последното си детско лято. Пол успя да се измъкне за една събота и неделя в началото на май и прекара два незабравими дни в прегръдката на пролетното слънце, на семейството и на Сила. Жена му лежеше върху одеяло на пустия кей. Залезът беше кървавочервен. Празна бутилка вино се търкаляше насам-натам. Беше мълчалива и тъжна след това. Напълно недостъпна. Безумната красота на залеза се беше впила в нея. Тъмночервен пласт плуваше върху застиналата повърхност на морето. Контурите му ясно се разграничаваха на фона на падащия мрак и бавно се сливаха с него; изпаряваща се локва кръв върху бездна. След миг остана само бездната. Сила трепереше, дълбок, неистов трепет. Дълго я гледа през падащия здрач. Опита се да сподели преживяванията й, да види каквото тя виждаше, да почувства каквото тя чувстваше. Не успя. Заревото го нямаше. Само мракът. Опита се да я накара да го последва към къщата, но тя не реагира. Остави я съвсем сама със самотното си преживяване. Легна си и не мигна цяла нощ. Рано сутринта се върна при кея. Тя все още седеше там, увита в одеялото. След миг пое обратно към къщата.

В чисто професионален план не се случи почти нищо преди преместването на Даларьо. Беше настъпило времето за обединяване и изпипване на детайлите. Освен работата с Чавес и Нюберг на „горния и долния свят“, довърши и две стари начинания, второто по-важно от първото.

Първо се обади на 071 и се съживи с малко телефонен секс. Една жена нареждаше, пъшкайки и със затруднен говор, какво си мечтаеше да направи с члена му. Тъй като споменатият орган остана доста вял, щеше да се затрудни с всички акробатични упражнения. После звънна и на фирмения регистър в Патентната служба, но не откри друг адрес на шантавата фирма ТДЮС, освен този с номера на пощенската кутия в Брома, публикуван в обявите на вечерните вестници. Не му оставаше нищо друго, освен да паркира до пощата на „Бромаплан“ и просто да чака. Седна така, че да вижда пощенските кутии през прозореца, изпуши няколко цигари в непоносимата за сезона жега, открадната със сигурност от юли и август, и зачака. Почти три часа не изпусна кутия 1414 от очи, докато приличащ на лисица мъж около четиридесетте не пъхна ключ в нея и не я отвори. Полицаят обаче вече беше истински изморен и нямаше сили да осъществи плана си. Мислеше да проследи Юхан Стаке, за да провери дали помещенията, които отговаряха на номер 071, бяха изряден бордей. Вместо това се запъти право към него и каза:

— Стаке?

Мъжът не се поколеба за секунда. Плъзна се покрай Йелм и хукна да бяга. Ченгето елегантно го спъна. Лицето на нещастника полетя към стъклената врата и се озова пред краката на малък, добре поддържан пудел, който стоеше вързан до вратата и възмутено се разлая. Йелм дръпна мъжа за краката. Горната му устна се беше цепнала. Кръвта капеше върху гривата на виещото куче.

— Напълно излишно — каза полицаят, сложи му белезници и го завлачи към колата. Надяваше се, че Стаке няма да я нацапа с кръв. Вече беше започнал да живее в нея.

Хорхе Чавес присъстваше на разпита. Проведоха го неформално в стаята си.

— Имам много въпроси относно обявите за номер нула седемдесет и едно. В едни по-добри времена те покриваха цели страници на вечерните вестници — започна Йелм да опипва почвата. — Защо е добавен и адресът? Така ли изглежда сводническият бизнес в момента?

— Има закон — отговори Юхан Стаке нахално, като опипа залепената си устна. — Не го ли знаете? Какво, по дяволите, търся тук всъщност? Нямате никакво законно право…

— Официално си задържан за оказване на съпротива на полицай.

— В такъв случай имам право на адвокат. Определянето на защитник предхожда разпита.

— Изглежда, разбираш от съдебна система. Проблемът е, че съществува и значително по-сериозна причина. Свързана с проституция. Сводничество с малолетни момчета.

Стаке изглеждаше втрещен.

— Тогава наистина настоявам за адвокат.

— В такъв случай прокуратурата ще трябва да нареди задържане и да повдигне обвинение. Съществува и друга възможност обаче.

— Чакайте малко. Не разполагате с никакви доказателства. Трябва да ме пуснете.

— Откъде знаеш, че не разполагаме с доказателства?

Стаке мълчеше. Йелм продължи спокойно:

— Рано тази сутрин арестувахме младеж на име Йорген Линден. Тъкмо се качваше на първия влак за Гьотеборг. Носеше голям сак, сякаш че бягаше от някого. Не мисля, че от полицията. В момента се намира в ареста и преди има-няма десет минути беше готов да свидетелства. Криминален инспектор Чавес го разпита блестящо, но не мина и без… как да кажа, малко тупаник.

Чавес се запъти към кафе-машината и си наля кафе, за да скрие изненаданата си физиономия. Имаше няколко секунди да се съвземе и да се обърне с мачо изражение. Отлично, помисли си Йелм. Истинските лъжи трябваше винаги да съдържат и най-малките подробности. Тогава звучаха убедително.

Юхан Стаке изглеждаше убеден. Мълчеше и размишляваше. Казаното не му се струваше толкова невъзможно.

— Но — повтори Йелм — съществува и друга алтернатива.

Стаке мълчеше. Вече не настояваше за адвокат. Йелм продължи да атакува:

— Крачка по пътя към незабавно освобождаване — разкажи за Бернхард Странд-Юлен.

Мъжът се изкашля и започна да се гърчи на стола.

— Ще ми гарантирате ли, че ще си тръгна?

— Никой освен нас не знае, че си тук. Няма официално уведомление. Свободен си в момента, в който изплюеш всичко, което искаме да разберем. Занимаваме се с доста по-важни неща от бордеите ти. Ще пуснем и теб, и Йорген, ако окажеш съдействие. Това е първата крачка.

— Странд-Юлен… Намирах му момчета. Екипаж за яхтата, както упорито ги наричаше. Здрави, руси, около шестнайсетгодишни, с атлетичен външен вид. По две или три наведнъж. Винаги различни. Лятото, почти през уикенд. Но никога през зимата. Тогава спеше в бърлогата си.

— Крачка номер две — услугите ти някога ползвани ли са от Кюну Дагфелт или Нилс-Емил Карлбергер?

— Карлбергер — бързо отговори Стаке, като че очакваше въпроса. — Странд-Юлен му беше дал номера ми. Преди шест месеца. Звучеше адски нервно, когато се обади да поръча малко момче. Останах с впечатление, че му е за пръв път. Опит да разшири мирогледа си, може би, невинна любов с момченца ала Сократ. Знам ли?

— Полюбопитства ли как се е справил?

— Говорих с момчето. Беше леко… надрусано. Смееше се високо. Карлбергер се беше държал като дете, без всякакъв опит, сто процента хетеросексуален или сто процента импотентен. Но беше платил добре.

— Това ли е всичко? Никакъв Дагфелт?

— Не.

— Нищо повече за Странд-Юлен или Карлбергер? Помисли си.

Стаке си помисли и каза:

— Не, съжалявам. Това е всичко.

Оставиха го да си тръгне.

— Можеше да ме предупредиш — упрекна го Чавес и глътна малко кафе.

— Тогава щеше ли да се съгласиш?

— Не.

Посмяха се малко — и двамата бяха странни типове. После Йелм зачеркна Юхан Стаке от разследването. Два часа по-късно сводникът се обади и го похвали. Сторило му се странно. Току-що бил разговарял с Йорген Линден, който нищо не разбирал. Поздрави Йелм за впечатляващата лъжа и затвори. Полицаят дълго остана с телефон в ръка.

В началото на май Йелм реши почти окончателно, че броят на жертвите ще си остане три. Време беше да довърши и второто начинание. Тръгна за голф игрището „Шевинге“. Беше сутрин и валеше за първи път през това подранило лято. Игрището пустееше. Безлюдна беше и сградата на клуба. Само Лена Хансон стоеше на рецепцията. Отначало не го разпозна, но когато все пак се сети кой е, направи физиономия, която малко го обнадежди. Моментално вкара тежката артилерия:

— Защо премълчахте, че сте били кади на трите трупа на седми септември деветдесета година?

Жената го погледна спокойно. Беше го очаквала да се появи. Цял месец. Отговори бавно:

— Не бяха трупове. Напротив. Бих казала, живееха си доста добре. Охолно.

— Макар и не толкова порядъчно?

— Да, не толкова порядъчно.

— Ще седнем ли за миг? Липсата на клиенти е повече от забележима.

— И забележителна — допълни Лена Хансон. Прозвуча по-възрастна, отколкото беше.

Запъти се към затворения ресторант и седна на една маса. Йелм я последва. Тя се заигра с изгоряла свещ в малък свещник. Полицаят започна с въпросите:

— Били сте три кадита, нали?

— Да. Бяха дали заявка. Момче, което се казваше Карл-Густаф фон… някой си, не си спомням точно, мога да проверя, и приятелката ми Лота. Лота Бергстрьом. Тя беше истински разстроена. Именно заради нея не ви разказах.

— Какво имате предвид?

Йелм си позволи да запали цигара в изисканата атмосфера. Или по-скоро табелката „Пушенето забранено“ го провокира.

— Лота беше… излязла от равновесие много преди това. Тежко детство. Още по-тежък пубертет. Намирах й работа. Тогава бяхме на по седемнадесет. В един клас в гимназията. Изпитвах вина. Тя… да, самоуби се през деветдесет и втора. Не знам дали имаше нещо общо със случката. Вероятно не. Но го чувствам като своя вина.

— Какво се случи?

— Хм, онзи Карл-Густаф фон… някой си, не можеше да повярва на очите си. Беше от старо аристократично семейство, такова, в което все още се живее по етикет, не само като роля на представителни вечери, но по принцип — в ежедневието и в бизнеса. Бе възпитан, с остарял морал, като че инжектиран в гените. Беше общителен и много приятна компания. Усмихваше се любезно и смутено до първите четири дупки, после млъкна и се остави на онзи Странд-Юлен да го тормози през следващите четири; в продължението постави чантата за голф точно по средата на деветата дупка, така че Странд-Юлен удари в нея. И си тръгна. Никога повече не съм го виждала. Ако беше истински джентълмен, щеше да ни вземе със себе си.

Карл-Густаф фон… записа Йелм в паметта си и попита:

— Но Лота и ти останахте?

— Седемнадесетгодишни, добре възпитани, беззащитни: какво друго можехме да направим? Когато Карл-Густаф си тръгна, започнаха да разказват новобогаташки вицове за старата, консервативна аристокрация. Правеха го от завист към родените аристократи, които сякаш генетично имаха всичко, към което те самите се бяха стремили през целия си живот, и го бяха постигнали, но под някаква изкуствена форма. В лицето на аристокрацията виждаха собствената си недодяланост. Точно като татко.

— Може ли да бъдете малко по-конкретна? Какво направиха?

— Пийнаха си порядъчно за загрявка в ресторанта. Изглеждаха, не знам, нервни, като че бяха смръкнали кокаин в тоалетната или нещо такова.

— Или в таксито на път за клуба — прекъсна я Йелм непрофесионално.

— Във всеки случай започнаха с мръсни шеги и намеци, и то на такова ниво, че само Карл-Густаф можеше да се включи в смеха им. Ние бяхме смутени. Нямаше почти никого наоколо, така че крещяха на воля. Малко след началото Странд-Юлен започна да се заяжда с Карл-Густаф, така че ние можехме да си отдъхнем. Подиграваше го за големината на аристократичния му пенис. Но когато той героично си тръгна, ние двете бяхме на прицел. И то какъв. Никой през живота ми не се е държал с мен толкова лошо, а и никой повече няма да го направи. Обещах си го.

— Какво направихте?

— Какво имате предвид?

— Застреляхте ли ги?

Девойката се засмя високо, пискливо и адски неестествено.

— Как ли пък не — каза най-накрая и изтри бликналите сълзи. — Но не мога да кажа, че се натъжих, когато чух, че са застреляни. И тримата, един след друг, точно те. Беше направо чудесно. Вълшебно, като в приказките. Неизвестният отмъстител. Но за бога, никога през живота си не съм държала оръжие.

— Но сигурно някой ваш близък е.

Млъкна за малко и се замисли.

— Не мисля — каза доста тихо. — По-скоро някой от близките на Лота. По-вероятно е. Вбесих се, ама истински, гневът ми никога няма да изчезне, макар и да не бях сериозно наранена. Но тя беше. Преди това, а след случката още повече.

— Добре, какво стана?

— Започнаха леко да ни опипват на десетата, единадесетата дупка. Щом стигнахме до гората, прекалиха. Бяха ужасно превъзбудени — може би от наркотиците — и сериозно зашариха с ръце. Съблякоха блузата на Лота и Дагфелт, мисля, й скочи. Карлбергер седеше до тях и гледаше. Странд-Юлен беше награбил мен. Да, спомням си го като днес. Успях да се отскубна, взех един стик и праснах Дагфелт по врата. Той се прекатури, издърпах Лота и се опитах да я утеша. Дагфелт се гънеше наоколо, като че отзад главата му кървеше. Другите двама стояха заковани по местата си и мислеха. Навярно търсеха изход от ситуацията. Изтрезняха на секундата. Започнаха да се извиняват, да съжаляват и да ни предлагат пари, за да си държим езика зад зъбите. И успяха да купят мълчанието ни. Излезе им доста скъпо. Няколко хиляди. При това настояхме да запазим работата си. Е, Лота бе уволнена, направи трети опит за самоубийство няколко седмици по-късно, вече имаше два зад гърба си. Седмият в крайна сметка бе успешен, години след случката. Не знам дали заради нея. Не знам и колко зле й се беше отразила. Но съм го премисляла много. Шибани задници! Радвам се, че са мъртви.

— След това и тримата продължиха да играят тук?

— Да. Иначе сигурно щяха да загубят прекалено важни контакти. Но никога повече заедно.

— Предишния път казахте за убитите вече Дагфелт и Странд-Юлен цитирам: Винаги поздравяваха, когато идваха, поспираха се, за да поговорим. Не беше така, нали?

— Не. Излъгах. Не мисля, че някой от тях оттогава ме беше поглеждал в очите. Изглеждаха леко притеснени, когато се преместих на рецепцията. Но мисля, че дълбоко в себе си бяха убедени, че са затворили устата ми с парите.

— Прави ли бяха? На никого ли не сте разказали? На любовника ви например, как се казваше, секретарят на клуба? Аксел Вифстранд?

— Видстранд. Не, най-малко пък на него. Щеше да го изтълкува… погрешно.

— Да се ядоса?

— Напротив. Щеше да си помисли, че лъжа. Не, не съм разказвала на никого. Купиха мълчанието ми. Но не знам дали успяха да купят това на Лота.

— Тя имаше ли приятел, брат, баща?

— Ако правилно бях разбрала, именно в баща й — Бенг-Егил — се коренеше проблемът. Първо: тя никога нямаше да му каже, второ: той никога нямаше да отмъсти за нея. А приятел не съм запомнила да е имала. Това беше другият й проблем. Но пък беше близка с брат си — Густен. Густен и Лота бяха неразделни.

— Дали той е знаел?

— Престанахме да се виждаме, когато тя се разболя сериозно. Не знам. Но ако Густен стои зад всичко това, съм му благодарна. Ще го посещавам в пандиза.

— Густен ли е истинското му име?

— За съжаление, да.

Йелм се замисли. Густен Бергстрьом.

— Може ли да проверим точното име на Карл-Густаф фон…? После ще ви оставя на мира, завинаги. Поне се надявам.

Лена Хансон стана и се протегна.

— Поддържайте гнева си — изплъзна се от езика му.

В отговор получи само ироничен поглед.

Граф Карл-Густаф фон Силверблад се беше преместил през 1992-ра в семейното имение в Дорсет, Англия. Веднъж налудувал се, трябваше да получи прилично образование в Оксфорд, като баща си и дядо си. Оттогава не се беше връщал в Швеция и вероятно никога нямаше да го направи.

Йелм си блъскаше ума как англичаните произнасяха името му.

Густен Бергстрьом беше на двайсет и осем; няколко години по-голям от възрастта, на която щеше да е сестра му Лота, ако не се беше самоубила. Живееше в апартамент на „Гамла Бругатан“, в центъра, и работеше като компютърен оператор в железниците. Точното му работно място се намираше на Централна гара, в отдела за експедиция на влаковете на далечно разстояние.

Не му е далече до работата, помисли си Йелм и натисна звънеца на вратата. Живееше няколко етажа над стария магазин за обувки „Унос“.

Видя, че някой погледна в шпионката. Не беше виновен, че се намираше точно до прозореца.

— Полиция — извика и чукна на вратата.

Мъжът, който отвори, беше като щека; като че с тупе на главата, макар и да не беше сигурен, и носеше очила с дебели стъкла. Приличаше едновременно на тийнейджър хакер и счетоводител на средна възраст.

Йелм погледна разочаровано Густен Бергстрьом. Не беше никакъв убиец, можеше да заложи живота си.

— Криминална полиция — повтори и показа служебната си карта.

Младежът го пусна да влезе, без да пророни нито дума. Апартаментът беше доста оскъдно обзаведен. Стените — в студени тонове. В единствената стая се мъдреше компютър. Преди Бергстрьом да успее да минимизира екрана, полицаят зърна гола жена на цветния екран, досущ като истинска. Нима и на компютъра можеш да гледаш порно? — мина му през ума и се почувства стар.

— Заповядайте, седнете — покани го учтиво домакинът.

Йелм седна на някакъв уж античен диван, а Бергстрьом на подобен, ако можеше да се нарече фотьойл.

— Бих искал да поговорим за сестра ви — предпазливо започна полицаят.

Младежът стана като ужилен и отиде до библиотеката, където се намираше компютърът. Взе снимка в златиста рамка от рафта и я подаде на Йелм. Момиче в разцвета на младостта си се усмихваше насреща му. Удивително приличаше на брат си.

— Това е Лота, преди да се влоши — тъжно поясни братът. — На седемнадесетия си рожден ден.

— Много е симпатична — каза Йелм и се почувства ужасно. Снимката беше приблизително от периода на голф инцидента.

— Защо сте дошли? — попита Бергстрьом и вдигна очилата на челото си.

— На тази възраст е работила като кади на игрището за голф „Шевинге“. Спомняте ли си?

Братът кимна леко.

— Някога разказвала ли ви е за работата си?

— Не — въздъхна. Нещо в него беше безвъзвратно пречупено.

— Нищичко?

Младежът го погледна в очите за пръв път. И двамата търсеха нещо у другия.

— Защо сте дошли? — повтори. — Сестра ми е мъртва от няколко години. Защо говорите за нея, като че е жива? Вече бях свикнал с мисълта, че е мъртва. Мъртва, завинаги.

— Била е уволнена от игрището за голф през есента на деветдесета. Спомняте ли си?

— Получавам странни отговори на въпросите си — обезпокоен заключи домакинът.

— Аз също. И все пак моя работа е да питам.

Бергстрьом въздъхна тежко, отворени бяха много зараснали рани. Изчака отговорите да дойдат от само себе си.

— Да, помня. Сезонът беше свършил. Щяха да затварят за зимата. Все още ходеше на училище. Не беше голяма катастрофа да загуби сезонната си работа.

— Но не си спомняте нищо, което е разказвала за игрището за голф?

— Беше се уредила чрез една приятелка, не се сещам как се казваше. Не харесвам Дандерюд, честно казано. Не познавах никого там. А и тя не познаваше. Беше ужасен период. Толкова нещастен.

— Малко след края му се е опитала да се самоубие за трети път, нали?

— Много сте тактичен, няма що — отбеляза с неприязън братът. — Да, опита се. Бръснарско ножче — за пръв и последен път. Когато успя, беше с няколко таблетки „Алведон“. Знаете ли, че една опаковка „Алведон“ и малко алкохол са достатъчни, за да блокират работата на черния дроб и бъбреците? Лота го е знаела. Без предупреждения, заплахи, викове за помощ и подобни глупости. Наистина опита да се самоубие седем пъти. Беше като… Като че никога не е трябвало да се ражда.

— Знаете ли защо?

— Не знам и не разбирам нищо — отвърна глухо Бергстрьом. — Нищо не разбирам и никога няма да разбера.

— Чули ли сте за убийствата на трима бизнесмени тук в Стокхолм?

Бергстрьом се беше отнесъл. Трябваше му малко време, за да се съвземе:

— Били са неизбежни.

— Вие ли сте ги убили?

Младежът го погледна изненадан. Странна искра блесна в погледа му, като че закърнелите дробове току-що бяха поели глътка въздух. Силен дух, немощна плът, помисли си Йелм богохулно.

— Да — гордо отговори Густен Бергстрьом. — Аз ги убих.

Йелм гледаше грейналата фигура. Нещо беше на път да се случи в сивото ежедневие на очилаткото. Лицето му щеше да е по първите страници на вестниците. Хората щяха да му обръщат внимание за пръв и последен път в живота му.

— Престанете — отсече Пол Йелм и мъжът до него помръкна.

Братът потъна в твърдия фотьойл. Полицаят наля масло върху пламъците на разочарованието:

— И защо убихте Кюну Дагфелт, Бернхард Странд-Юлен и Нилс-Емил Карлбергер?

— Защо? — повтори Бергстрьом и вдигна прегърбените си рамене. — Ами, защото бяха… богати…

— Значи нямате ни най-малка представа какво тримата господа са причинили на сестра ви на „Шевинге“ На седми септември деветдесета година, месец преди третия й опит за самоубийство, довел до първото й затваряне в психиатрична болница „Бекомберия“?

— За какво, по дяволите, говорите?

Густен стана рязко и потърси нещо, за което да се хване. Но не го откри. Пръстите му сграбчиха въздуха.

— Убитото трио се е опитало на споменатата дата да изнасили сестра ви, която е вървяла редом с тях като кади.

Бергстрьом разпери пръсти. Като че отново недохраненият компютърджия се изпълни с част от предишния заряд. Стоеше точно по средата на осветен облак от прашинки, които се лутаха наоколо в непроветрената боксониера и пречупваха падащите под диагонал слънчеви лъчи. Болката му беше особено изразителна.

— Ако знаех — изрече ясно, — щях да ги убия. Нямаше да доживеят досега, заклевам се.

— Но не знаехте?

— Не — отговори и седна. После стана отново. — Сега разбирам — каза и грейна за последно. — Сега разбирам всичко.

— Какво разбирате?

— Лота е. Самата тя е отмъстила за себе си! Подала е ръка от царството на мъртвите за няколко дни. После се е върнала в по-добрия свят.

Бергстрьом се запъти възбуден към библиотеката и взе стара, разкъсана книга, вдигна я и я разтърси.

— Знаете ли кои са ериниите? — попита, без да чака отговор. Така и не го получи. — Най-ужасните същества в гръцката митология, но и най-почитаните. Ръката на висшето правосъдие. Преследват жертвата си ден и нощ чак докато гробът се отвори пред нея. Нека ви прочета малка част: В същността си ериниите не са нищо друго освен духа на убития, който, ако няма друг отмъстител, се залавя с отмъщението сам, неумолимо и безмилостно, каквито са духовете на мъртъвците в гнева си.

Взря се предизвикателно в Йелм. Той мълчеше.

— Не разбирате ли! — извика братът. — Не е имало отмъстител, затова го е направила тя. Чакала го е, но не е дошъл. Всичко съвпада! Отнела е с един замах години по-късно живота на тримата, които са я наранили. Та това е прекрасно! Убиецът е духът на убития! Богинята на отмъщението!

Йелм за момент се замисли върху излиянията на Бергстрьом. Симетрията беше поразителна. Безследно изчезналият отмъстител. Божественият отмъстител от царството на мъртвите. Но мисълта за куршума от Казахстан в стената в Юршхолм го върна към горчивата действителност:

— Ериниите навярно са имали материален посредник, натиснал спусъка. Знаете ли дали сестра ви би могла да разкаже за случката на голф игрището на някого?

— Бяхме само ние! Не разбирате ли? Само тя и аз, само Лота и Густен. Густен и Лота.

— На татко, на мама, на някого в болницата?

— На татко? Как ли пък не! — засмя се братът. — Беше прекрачил границата. Мама? Нямата, глухата и сляпата? Трите злини в едно. Да не повярваш! Някой в лудницата? Където всички стоят по ъглите и си клатят оная работа часове наред? Разбира се! Там се крие хладнокръвният убиец! Мъжът от „Бекомберия“! Прецизният убиец от лудницата!

Йелм почувства, че е време да си върви; да остави Густен Бергстрьом на мира със скръбта, която го унищожава. При други обстоятелства щеше да се приближи до компютъра, да увеличи екрана и да избухне в смях от сексуалната страст на компютърните фигури.

Йелм прекара следващите дни по следите, тръгнали от игрището за голф. Посети болницата „Бекомберия“ и разговаря с персонала. Стремеше се да открие приятелски кръг. Но такъв не съществуваше. Единственият служител, останал от началото на деветдесетте, беше строг болногледач; спомняше си Лота като самотница. Болезнено затворена, напълно самовглъбена. Единственият, на когото би могла да разкаже за случката, бил брат й, но очевидно не го беше направила. Освен ако Густен Бергстрьом не беше най-добрият актьор, който бе виждал. Така се насочи към семейството и приятелите на Лена Хансон. Но и там нищо не откри. Тя наистина бе позволила на Дагфелт и компания да купят мълчанието й. Единствената възможност, останала след дни на безплодно търсене, беше Лена Хансон да е наела професионален убиец. Остави я да узрее в главата му.

Точно тогава получи призовка за делото срещу Дритеро Фракула. Не изгаряше от желание да се яви в съда. Няколко седмици след като Фракула беше взел заложници в Миграционната служба в Халунда, миграционната политика изведнъж бе променила характера си и стотици заплашени с отзоваване косовски албанци бежанци бяха получили разрешение да останат. Сред тях и семейството на Дритеро Фракула. След отчаяния му опит да ги спаси обаче, те все пак щяха да напуснат страната, след като той излежи присъдата си. Действията му бяха постигнали напълно противоположен ефект. Йелм гледаше на иронията на съдбата като на подценяване на фактите.

Седеше на стола в съдебната зала в кметството и даваше показания. Стремеше се да бъде възможно най-точен и обстоятелствен. Опита се да игнорира пресата преди, по време на и след процеса, но не можа да избегне мрачния поглед на Дритеро Фракула от обвиняемата скамейка. Без укор, по-скоро отчаяно, напълно отчаяно. Ръката му все още висеше на превръзка.

Йелм не можеше да се отърве от чувството за вина. Смяташе, че Фракула го вини не за това, че бе стрелял по него, а за това, че не го бе убил. Ако го беше убил, семейството му щеше да остане; сега покорно трябваше да го последват обратно при сърбите след няколко години. Това чувство извикваше мрачният поглед на Фракула. Придружаваше и смущаваше всяка негова дума, всеки отговор, който даваше на любезните въпроси на прокурора и обвинителните на адвоката.

Служебният защитник на Фракула беше възрастен господин. Въпросите му попадаха право в целта: защо не беше изчакал специалните части? Защо Отделът за вътрешни разследвания не бе изяснил случая? Явно Брюн, Хюлтин и Мьорнер бяха заличили всички следи от разпита на Грундстрьом и Мортенсон. И все пак атаките на адвоката не бяха нищо в сравнение с упорития поглед на Фракула.

Когато слезе от свидетелския стол и закрачи по пътеката между редовете, срещна очите на малко момченце. Гледаха досущ като тези на бащата.

Мина доста време, преди Пол Йелм да може да се върне към разследването.

Няколко дни по-късно Виго Нурландер изненадващо влезе в Централата за бойна готовност по време на следобедната оперативка. Все още беше в болнични, но дойде накуцвайки, с патерици. Изглеждаше доста плах. Нещо беше угаснало в и без това доста посърналия му поглед. Ръцете му бяха бинтовани.

Поздравиха го сърдечно; Шещин Холм се втурна, за да вземе букета, купен с общи средства, който мислеха да му подарят същата вечер. Нурландер изглеждаше истински развълнуван и седна на обичайното си място.

То беше свободно. Никой не го беше заместил.

В болницата в Талин и после в Худинге беше убеден, че Хюлтин го е извадил от разследването и че може би Вътрешните са по петите му. Когато се настани на стола, разбра, че са му… простили. Не намираше друга дума. Не скри сълзите си.

Изглеждаше съсипан. Всички се чудеха дали ще може да продължи да работи, но когато ги погледна със зачервените очи, видяха скритото в сълзите щастие.

На излизане от Централата Йелм видя с крайчеца на окото си Сьодерстет, който се бе запътил към Нурландер. Потупа го с ръка и му каза нещо. Виго Нурландер се засмя високо и от сърце.

Вътре не говориха много, липсваше и минимален напредък. Ръководеха се главно от хипотезата, че вълната от убийства е приключила и шведският бизнес е загубил само трима представители: Кюну Дагфелт, Бернхард Странд-Юлен и Нилс-Емил Карлбергер.

Но грешаха.

[1] Не падайте духом (англ.) — бел.прев. ↑

[2] Меса за папа Марцел II — бел.прев. ↑

19.

Натрапчивият дим се беше уталожил, острата миризма изчезнала. Мъжът най-сетне се бе укротил. Този път му отне малко време.

Денят беше дълъг. Сега е нощ. Нощ във всекидневната.

Когато първите тонове на пианото се разнасят из стаята, седи облегнат на дивана и гледа мъжа. Тоновете подскачат нагоре-надолу, напред-назад, саксофонът започва да приглася. Същите стъпки, същата кратка разходка.

Саксът се отскубва, пианото стеле привидно вялите акорди като фон. Тогава мъжът като че се надига от пода. Няколко удара по барабаните. Саксът изкривява тоналността, мъжът като че стои прав, наведен над бездна. Саксът не спира да криволичи нагоре и нагоре. Кръвта изтича от главата на мъжа. Като че той удря с юмрук стомаха на бездната. Когато пианото млъква, се чува следващият, по-силен удар на същото място.

Пантомима, мъртвешки танц.

Йее, ю-ууу. Първият ритник. В коляното.

Саксофонът все още е устремен към висините, с все по-бързо темпо. Вторият ритник. В слабините.

Каква хореография! Всеки удар, всеки ритник към невидимото тяло на бездната е изчислен, в точното място.

Беше се наслаждавал на гледката толкова много пъти.

Аплаузите не закъсняват, както и юмручният бой. Публиката шушука, пианото се обажда. Точно тогава страстите са потушени. Зъбите на бездната се клатят под езика. И ето че се случва. Точно там.

Пианото започва с тромави стъпки. Развихря се. Все по-свободно се лута, все по-красиво. Сега е убеден в красотата. Мъжът като че премерва ритник към повалената бездна. Май че рита: един, два, три, четири пъти. Пианото пее провлачено.

Бездната изчезва. Басът изчезва. Пианото подема отново. Точно както в началото.

Струва му се, че мъжът готви пети ритник, когато външната врата се блъска към антрето.

— Татко? — крещи момичешки глас.

Мъжът се строполява и остава да лежи. Точно както преди. Вече е вън от стаята, къщата, двора.

Толкова е далече, че не чува сърцераздирателния крясък.

Затова тича.

20.

Гунар Нюберг подскочи в спалнята си в тристайния апартамент в Нака. Вито Нурландер беше изтръгнат от непретенциозното легло на „Банергатан“. Шещин Холм се надигна от матрака на пода в малкия апартамент на бившата годеница на бившето си гадже на улица „Брандберген“. Хорхе Чавес изхвърча иззад малката сгъваема маса в кухненския бокс в квартирата на ъгъла на „Бергсгатан“ и „Шелегатан“, върху която бе заспал с пълна чаша вино в ръка и лице в остатъците от храна. Арто Сьодерстет стана от фотьойла в апартамента на „Агнегатан“ и свали очилата си. Пол Йелм се измъкна от неприятно празното двойно легло в къщата в Норшборг.

Ян-Улув Хюлтин вече беше станал. Чакаше ги в кухня в Росунда, Салтшьобаден.

Последен пристигна Чавес с безсрамно свежа физиономия, нощно цвете в непрогледната майска тъмнина.

— Мамка му, успял си да вземеш душ? — възмути се Йелм с бака кафе в ръка.

— Не ме питай — сопна се Чавес. — Добре, кой е той?

— Надникна ли вътре?

— Изглежда както обикновено. Техниците пристигнаха ли?

— Обадих ви се, преди да позвъня на тях — каза Хюлтин, — за да видите всичко непокътнато. Разбира се, двата изстрела в главата са на лице?

Някои кимнаха.

— Куршумите са в стената — поясни Сьодерстет.

Хюлтин също кимна и започна:

— Така, отвори ни се още работа. Големец от друга обществена ниша. Казва се Енар Брандберг, депутат след последните избори и бивш генерален директор на една от по-малките държавни агенции.

— Обществен изпълнителен фонд — поясни отново Сьодерстет. — Не чак държавна агенция, но почти. Станал е депутат от листата на либералите.

Хюлтин му хвърли бърз поглед и продължи:

— Дъщерята Хелена Брандберг, на осемнадесет, се прибрала малко след един, точно преди четиридесет и пет минути, чула джаз музиката от всекидневната, което й се сторило странно, защото бащата по принцип не слушал музика. Запътила се натам, видяла завесите да се поклащат на отворения прозорец, а зад него черна, неясна сянка бясно да прекосява тревата в градината и да изскача на улицата. Приближила се до стереото и го спряла напълно разсеяно. Едва след това зърнала баща си на пода и изкрещяла така, че съседите дошли само след минути; семейство Хьорнлунд, чиято дъщеря е на възрастта на Хелена и нейна най-добра приятелка. Момичето е в силен шок, трудно бе да се изкопчат и най-малките показания, ръководех се най-вече от косвената информация на семейство Хьорнлунд. Тъй като майката е починала миналата година от рак, съседите са придружили девойката до болницата. Разгледах градината, има доста следи в тревата.

— Край на безследното изчезване — обади се Чавес.

— Ериниите стават плът и кръв — не се сдържа Йелм.

Погледнаха го за миг. Сьодерстет повдигна лявата си вежда и беше на ръба да каже нещо. Но се отказа.

— Окей — каза Хюлтин по обичайния си начин. — Този път и двата куршума са в стената, а градината е пълна със стъпки. Но преди всичко разполагаме със запис на касета.

— Запис? — полюбопитства Холм.

— Музиката, джаз парчето. В касетофона се мъдри касетка, която, без съмнение, е на убиеца. Във всеки случай не е на семейство Брандберг. Никой от двамата в семейството не слуша джаз, а записът се е въртял, когато дъщерята се е прибрала и убиецът се е намирал в стаята. Очевидно нашият човек се придържа към навика — след убийството да сяда на дивана и да слуша по едно джаз парче. Тъй като Хелена е спряла стереото, знаем за коя мелодия става дума, и понеже някои от вас се интересуват от музика, можем веднага да разберем кое е парчето. Това беше и една от причините да не се обадя веднага на криминалистите. Разполагаме с може би двадесет минути, преди да ни забранят да влизаме във всекидневната.

— Не съм особено на ти с джаза — каза Еунар Нюберг.

Влязоха в стаята и прекрачиха трупа на пода. С помощта на гумена ръкавица шефът превъртя мелодията в началото. Още след първите три-четири тона на пианото, преди пръстите изобщо да зашарят по клавиатурата, двама от тях казаха в хор:

— Мистериозо!!!

Шещин Холм и Хорхе Чавес се спогледаха с изненада.

Хюлтин спря записа.

— Един по един — подкани ги спокойно, като пренебрегна абсурда, че двама от седемте полицаи в отряда са джаз маниаци.

— Истинска класика — започна Чавес, след като Холм му кимна. — Телониъс Монк Квартет. Монк на пиано, Джони Грифин на саксофон, Ахмед Абдул-Малик бас, а как се казваше барабанистът?

— Рой Хейнс — подсети го Шещин.

— Точно така — потвърди Хорхе. — Заглавното парче, Мистериозо, е шестата и последната мелодия в оригинала, доколкото си спомням. Дълго е десет или единайсет минути. Грифин е удивителен на саксофона, но и Монк не му отстъпва. Композитор е самият Монк, както винаги. Какво още?

Шещин Холм допълни:

— Целият албум е записан в една вълшебна лятна вечер на хиляда деветстотин петдесет и осма година в класическия джаз клуб Файн Спот Кафе в Ню Йорк. Прибавени са и някои парчета от предишни записи. Първото парче също е класика — Около полунощ. Можем да проверим дали е копие, или оригинален запис. Ако е копие, Около полунощ ще започне веднага след Мистериозо. В противен случай нищо няма да последва.

Превъртя до края на разходката на пианото и саксофона. След аплодисментите и подсвиркванията започна нова мелодия, значително по-хаотична, цвъртящ екстаз, като че родена в миг на вдъхновение. Не прилича на песен, помисли си Йелм и се почувства невеж. Саксът и пианото се предизвикваха взаимно до пълна екзалтация или пълен хаос. Не можеше да определи кое от двете.

— Не, не, не — възрази Чавес. — Това не е Около полунощ.

— Тази никога не съм я чувала — потвърди Холм. — Странно.

— Какво означава това? — попита Хюлтин.

— Възможно е да е записал нещо съвсем различно след Мистериозо — поколеба се латиноамериканецът.

— Въпреки че е Монк — добави полицайката. — Тази мажорно-минорна комбинация не може да се сбърка. Той е. Дланите са изпънати над клавишите.

— Звучи като естествено продължение — намеси се Йелм. Очакваше негодуванието на колегите си. — Няма междинна пауза, поне така ми се струва.

— Всъщност си прав — изненада се Чавес. — Или нашият човек е добър комбинатор, или…

— Или — продължи Холм — това е уникален запис.

— Откъде, по дяволите, сте толкова вещи? — учуди се Йелм.

— Нима не знаеш какво казват джаз музикантите? — попита полицайката. — Those who talk don’t know, those who know don’t talk.[1]

— Имам един сънародник, чилиец — каза Чавес и за пръв път Йелм го чу да споменава родината си, — който е невероятен експерт по шантав джаз. Държи малък магазин за плочи в Ринкебю. Може да го посетим утре.

Както обикновено Хюлтин беше готов с плана. И им го съобщи:

— Хубаво, понеже това е най-добрата следа досега, ще се заемете с нея и тримата: Холм, Чавес, Йелм. Но след срещата с чилиеца ще подхванеш отново управителните съвети, Хорхе. Вероятно там се крие нещо съществено. Това убийство пък може да изключи напълно бизнес следата — обърна се към Сьодерстет, който не изглеждаше никак разочарован. — Може би ще се наложи да благодарим за услугите на Петершон и Флорен. Ще видим. Арто, естествено, трябва да провериш дали изобщо четиримата господа са имали вземане-даване в бизнеса. Струва ми се, че този път жертвата е малко по-различна. Иначе следваме предишната схема. Нюберг ще продължи да хвърля прочутия си трал[2] в дълбоките подземни води на престъпността. Нурландер, ако си готов да се върнеш, продължаваш с мафията, като че нищо не се е случило.

Нурландер кимна уверено.

Хюлтин добави:

— Най-важният въпрос е повече от ясен: защо започна отново? Или след повече от месец?

— Записът? — попита Йелм, вместо да отговори. — Не можем да го оставим в ръцете на криминалистите седмици наред. Както и да позволим да изтече в пресата.

Хюлтин извади касетката. Задържа я за миг, като че преценяваше ползите и вредите. И я хвърли на Шещин Холм.

— Ако добре познаваме нашия човек, не е оставил пръстови отпечатъци. А пък и касетката изглежда съвсем обикновена марка — Максел, малко по-стар модел. Вероятно непроследима. Прав ли съм?

Йелм, Чавес и Холм се вторачиха в нея.

— Прав си — съгласи се Чавес.

— Окей — приключи шефът с лека въздишка. — Пазете я.

[1] Тези, които говорят, не знаят, тези, които знаят, мълчат, (англ.) — бел.прев. ↑

[2] Конусовидна мрежа за ловене на риба — бел.прев. ↑

21.

Мистериозо звучеше в тонколоните, отново и отново, като самоизпълняващо се пророчество.

— Успяхте ли да поспите? — попита Хорхе Чавес.

Седяха в служебната мазда на Йелм. Той караше, Шещин Холм се беше разположила до него и не спираше да върти Телониъс Монк, а Чавес пък не спираше да говори от задната седалка.

Йелм и Холм отговаряха само с леко притваряне на натежалите клепачи, които, в старанието си да стоят отворени, се опитваха да прогонят натрапчивия блясък на лятното слънце. Невъзможна задача.

Беше осемнадесети май.

— Монк би се обърнал в гроба, ако знаеше, че вдъхновява серийни убийци с превъзходната си музика — не млъкваше Чавес, без да звучи прекалено покрусен. Блатото се беше размърдало. Най-накрая.

И сега не получи отговор. Това нито го спираше, нито го дразнеше:

— Тази нощ в полицията прегледах управителните съвети. Падна голямо ровичкане из компютъра. Има четири пътя от тук нататък. Най-интересният води към Сюдбанкен. И четиримата са членували в управителния й съвет за кратко през деветдесета. Като цяло най-ярката следа. Но може би още по-интересното е, че Енар Брандберг е бил част от управлението на Ловиседал заедно с Дагфелт и Карлбергер през деветдесет и първа. Същият този медиен концерн, който днес се задъхва под рекета на Виктор Х. Грайм Беър, схващате ли, сънливковци? Това е, в случай че допуснем убийството на Странд-Юлен за чиста заблуда. Ако вместо това обаче предположим, че убиецът в момента се опитва да ни прати за зелен хайвер, жертвайки Брандберг, остават, разбира се, Ериксон и МЕМАБ.

Пак не последва отговор.

Но Чавес не се обезкуражи:

— Вярвам на Хюлтин, че в една от тези корпорации се крие ключът към загадката.

Колата изчака на червено при срещата на „Улвсундавеген“ и „Еншьопингсвеген“ на шосе Е-18. По-нататък не им се наложи да спират.

— Завий при бензиностанция ОК — упъти латиното. — Алея „Ринкебю“. Ще паркираме в края й и ще пресечем площада. Междувременно ще купя пресен чесън.

Йелм продължи напред, паркира и каза:

— Изглежда, нещо бързаш.

— Единственият начин да остана буден.

Минаха през оживения площад, огрян от лятното слънце. Сергиите бяха натежали от зеленчуци и плодове, количества и видове, които рядко се срещат в обикновените магазини. Йелм се замисли за съдържанието на пестициди в чуждите зеленчуци в сравнение с шведските и посърна в изобилната, пъстроцветна тълпа. Чавес купи връзка пресен чесън и заръкомаха с нея пред лицето на колегата си.

— Махай се, богохулник, Носферату[1].

Йелм, на път да заспи както вървеше, се усмихна глуповато.

Минаха една-две преки до центъра на Ринкебю. Няколко стъпала надолу, в една от абсолютно еднаквите сгради наоколо, се намираше малък магазин. Табела не се забелязваше, прозорците бяха видимо прашни. Оказа се значително по-голям от очакваното и почти пълен. Клиенти от различни прослойки стояха и ровичкаха из безкрайните рафтове с музика от всички краища на света. Трупа тийнейджъри с различен цвят на кожата, еднакво изсулени дрехи и обърнати назад козирки, бяха окупирали големия хип-хоп ъгъл. В дъното зад тезгяха седеше мургав индианец около петдесетте и си пилеше ноктите.

— Алберто! — извика Чавес, приближи се и го прегърна. Беше огромен, когато стана.

— Хорхе, Хорхе — заповтаря мъжът в половинминутна прегръдка, придружена от поредица „картечни изстрели“ на испански. Йелм разпозна „Шьовде“ и чу Хорхе да отговаря: „Не, не, Сундсвал“. Чавес посочи колегите си. Шещин Холм току-що се бе гмурнала в море от грегорианска църковна музика и каза няколко думи на мудния си испански. Индианецът се разсмя високо. Йелм също му отвърна с усмивка и почувства, че особената миризма, ударила го в носа на влизане, беше от тамян. Една клечица стоеше и тлееше в саксия със сухи цветя на тезгяха.

— Заповядайте — обърна се Алберто към Йелм и Холм и продължи на шведски. Говореше с акцент, но съвсем правилно. — Последвайте ме в светая светих.

Влязоха в малко, мрачно пространство с впечатляващо стерео точно в средата.

— Знаете ли, че Хорхе е един от най-добрите шведско-чилийски джаз басисти в страната? — попита Алберто в тъмнината.

— Esto son chorradas![2] — извика Чавес развеселен и се присъедини към групата.

— Напротив, вярно е, честна дума — настояваше гръмогласно домакинът. — Ще ми дадете ли записа?

Шещин Холм влезе последна. Държеше три компактдиска в ръка и трудно успя да изрови касетката от чантата си.

— Нима можеш да оставиш магазина просто така? — попита и подаде записа.

— Тук никой не краде — смънка индианецът и напъха касетата в стереото. Стигнаха до края на Мистериозо. — Качеството е доста лошо — вметна специалистът. — Презаписан е два или дори три пъти, струва ми се. Едва ли от компактдиск. Липсват и типичното пращене на дългосвирещите грамофонни плочи. Най-вероятно оригиналът е на класическа лента от петдесетте години.

— Ето, започва — каза Чавес, когато се чуха аплодисментите и овациите. Последваха необузданите импровизации. Лицето на Алберто грейна в тъмнината.

— Ааааххх — възкликна той и настана една испанска говорилня.

— Шведски — подсети го сънародникът му.

— Съжалявам, така де. Записът е адски рядък. Дори аз го нямам. Изчакайте да го чуя целия.

Три минути, не повече, продължи хаосът. Към края данданията заглъхна. Като че самите музиканти се намериха, преоткриха. Дори и Йелм се впечатли от преплитането и сливането на теми и пасажи. Три много особени минути.

Алберто се изкашля и спря записа.

— Мистериозо е записано от продуцента и обожател на Монк Орин Кийпнюс и техника Рей Фоулър в магическата вечер на седми август хиляда деветстотин петдесет и осма във Файн Спот Кафе в Ню Йорк. След смъртта на Монк, Кийпнюс е добавил няколко парчета, отхвърлени по-рано. Записи за Ривърсайд от девети юли. Тук липсват. Трябва да е нещо кратко, за което съм чувал да се говори, но никога не съм го слушал. Разказват, че фрагментът е добавен само защото Рей Фоулър е заспал пиян, когато е трябвало да спре магнетофона. Но това може да е мит. Всъщност тази импровизация по-късно е била наречена Risky. Рискован на шведски, нали? Arriesgado[3], Хорхе! Нито Кийпнюс, нито Монк са искали да я включат в албума. Няма я и в сборния: „The Complete Riverside Recordings“. Родило се е чудо, но не е имало късмет да оцелее. Това са мислели и самите те. Но и вие сте свидетели, че са сгрешили. Някой го е изровил от кашоните в мазето и го е копирал.

— Чувал си да се говори за този запис? — попита Йелм и продължи с въпросите: — Кога, къде, как?

— Предложиха ми да купя копие в средата на осемдесетте. От американски джаз музикант в Швеция. Но искаше хиляда долара. Отказах.

— Кой беше той? — обади се Чавес.

— Познаваш го, Хорхе. За малко да свириш с него преди няколко години. Джим Барт Ричардс.

— Тенор саксофонистът?

— Да. Белият Джим. Джаз музикантът с най-бялата кожа. Като Джони Уинтър. Остана в Швеция. По-добри домове за лечение, така каза, когато се срещнахме миналата година. Подлага се на детоксикация почти през месец. После отново се развихря. Не знам дали сега свири някъде, или е на лечение.

Благодариха на Алберто, взеха касетката и бяха готови да тръгват. Тогава чуха гласа му в тъмнината:

— Едно копие срещу тези дискове.

Шещин Холм погледна ръката си, в която държеше грегорианските записи. Явно съвсем ги беше забравила.

— Колко време ще отнеме? — полюбопитства Чавес точно когато Йелм щеше да започне да протестира.

Алберто се засмя и извади една касетка от второто гнездо на касетофона.

— Готово — каза с широка усмивка.

Наистина Джим Барт Ричардс имаше най-бялата кожа, която Йелм беше виждал. Откриха го що-годе трезвен в стилна гарсониера в Стария град. Беше около петдесетте, с коса точно толкова бяла, колкото кожата. Беше се проснал на матрак на пода по боксерки и тениска.

— Със сигурност си чул да се говори за новите джаз училища в САЩ — започна Чавес. — Антисаморазрушителните. Братята Марсалис и още по-радикални младежи. Не смяташ ли, че е време да се разделиш с мита за аутсайдерите?

— Традиционалисти! — тросна се Белия Джим на шведски със силен американски акцент. — Смяташ ли, че музика се пише, като назубриш цялата шибана история. Това да не ти е предмет в училище. Where does their flicking pain come from! Books? Fucking mother’s boys![4] Those who talk don’t know, those who know don’t talk.

Йелм и Холм размениха бързи погледи.

— Творят, като знаят всичко — упорстваше Чавес. — Какво толкова му е странното. Владеят всеки джазов рефрен, всеки малък пасаж, всеки шибан период в историята на джаза. От това черпят силите и болката, които са им нужни. Могат да използват постиженията ви, без да повтарят грешките. Това е напълно ново отношение към изкуството.

— Това е прастаро отношение към изкуството! — възпротиви се Ричардс сдържано. — От което тъкмо успяхме да се отскубнем. А ето че искате да ни върнете в проклетата ера на повторенията. Радвам се, че никога не успя да свириш с мен, Хорхе.

— Вие се повтаряте точно защото не знаете историята си. Мислите си, че творите нещо ново, само защото сте прекалено дрогирани, за да разберете, че то вече съществува. Уникалното лично изразяване е само едно дълго, скапано повторение, най-лошият вид самозаблуда. Единственият начин наистина да сътвориш нещо ново, е да познаваш всичко старо. Тогава се говори за начало. Зората на историята се повтаря, но този път с всички стари зори.

— Теоретично бръщолевене — разяри се Белия Джим. — Болката идва оттук! — заудря се по хилавите гърди, където ребрата му се брояха под мръсната тениска. — You can never replace the direct feeling![5]

— Точно за това става дума! — развика се Хорхе и започна да крачи из мръсния апартамент. — Нищо не идва направо from in here[6]. Болката има различни форми. Просто не ги виждате. Бъркате наркотичното умопомрачение с чувство и откривате колелото за пореден път, отново и отново, и всеки път си вярвате, че е ваше изобретение. Глупави претенции за авторство!

Йелм започна да се безпокои, че ще изпуснат Белия Джим, преди да са го хванали. Рискът да ги изхвърли всеки момент беше голям. Но вместо да го направи, Джим Барт Ричардс седна на матрака, засмя се гръмогласно и тупна с длан до себе си:

— Sit down, for God’s sake![7]

Хорхе седна, взе бутилката „Джак Даниелс“, измъкната кой знае откъде, и отпи не на шега.

— Трябвало е да се отдадеш на музиката — продължи джазменът. — А не да станеш като тях. — Посочи Холм и Йелм. — Имаш сериозно отношение към изкуството.

— Тези двамата знаят повече за музиката от теб — запротестира Чавес.

Дълго се смяха. Йелм не схвана почти нищо.

Шещин Холм запази спокойствие:

— Чували сме например кратката импровизация Рискован на Монк, Грифин, Малик и Хейнс, която си се опитал да изтъргуваш преди десет години.

Белия Джим я зяпна с изненада. И продължи да се залива от смях.

— Дълго търсене на игла в купа сено, право ви казвам. All the priorities in their right places.[8] Три ченгета търсят бивш саксофонист за подобна дреболия. I’m deeply honoured, people![9]

— Не сме тук, за да те приберем на топло. Искаме да се доберем до клиентите ти.

— Не се избиха да го купуват. Когато Ред Мичъл ме доведе тук в средата на седемдесетте, бях чувал, че сте малък народ, до Ледовития океан, и харесвате много джаз музиката. Така че копирах колкото можах този и други оригинали, към които Грифин ме беше насочил в началото на шестдесетте. Знаете, тогава свирих доста с Джони: млад, зелен и ентусиазиран. Каза, че има колкото искам неиздаден материал от времето на Файв Спот като Около полунощ, Доказателство, Рискован и други шантави парчета. Повечето сега са на пазара, когато, как се казваше онзи продуцент, Кийпнюс, реши да изкарва кинти. Но Рискован и още някои са моите бебчета. Все още не са издадени. Да, мамка му, имах десет различни записа от този род от Щатите. Опитвах се периодично да ги продам. Рискован беше един от последните, някъде осемдесет и пета — осемдесет и шеста. Тогава разбрах що за клиенти имам. Бяха петима. Повечето от тях не бяха склонни да пръснат големи суми за долнокачествени пиратски копия. Пък си беше и чиста контрабанда. Не притежавах никакви права. Някои парчета обаче съм си запазил, помощ към пенсията.

— Това значи ли, че имаш адресите на тези, които са купили копия на Рискован? — попита Шещин Холм право в целта.

— Да. От началото на осемдесетте купувачите са едни и същи. Джаз любители: може би. Ценители: абсолютно. Ако нямате намерение да ги арестувате, ще ви дам адресите. Двама в Стокхолм, двама в Гьотеборг и един в Малмьо. Свободата на големия град, какво да се прави. Някъде тук трябва да се намира малък, жълт, шибан тефтер…

Започнаха да търсят из ужасно разхвърляния апартамент. Попаднаха на какви ли не неща: глава на препарирана боа, която лежеше под масата и стана на прах в ръцете на Йелм, мръсни дрехи, кутия за обувки, пълна с банкноти полски злоти, още мръсни дрехи, антикварни финландски порно списания с черна лепенка върху пенисите, още и още мръсни дрехи, няколко ками от Ботсвана, още купища мръсни дрехи, тринадесет търкалящи се и неизмити халби за бира, една грамофонна плоча без обложка, с автограф на Бил Еванс върху самата нея, и купчина касови бележки от кръчми.

— За какво са ти тези бележки? — попита Чавес и измъкна жълтия тефтер от втвърдени от мръсотия слипове.

— По причини от данъчно естество — поясни Белият Джим и остави „Джак Даниелс“-а да жегне гърлото му.

Като във второразреден холивудски филм, помисли си Йелм.

Чавес преписа имената и адресите и подаде бележника на Белия Джим. Той го изхвърли от стаята, оригна се и заспа седнал.

С общи усилия Чавес и Холм го сложиха да легне и покриха бялото като тебешир тяло с юрган.

— Този пич — каза Хорхе, когато излязоха на слънце — е велик музикант.

Шещин Холм кимна. Йелм се въздържа да изкаже мнение.

Чавес се върна с нежелание в полицията. Йелм остави Холм на най-близкия адрес от тефтера на Белия Джим, а самият той се отправи към по-отдалечения.

Полицайката се озова в дома на пенсионирания майор Ерик Родхолм на „Линегатан“. Впечатляваш господин, попреминал средната възраст, чиято страст към нетрадиционен джаз беше толкова голяма, колкото и неочаквана. Приличаше, както Холм по-късно го беше описала, на почитател на Суза[10] или, с други думи, на човек, който не правеше разлика между ритъм и марш. Но не беше така. Имаше огромна колекция пиратски албуми от най-забутаните малки клубове: като тръгнеш от Карелия, та стигнеш до континенталната част на Гана. Отначало не искаше да признае нищо, което би се изтълкувало като незаконно, но посредством методи, които Холм държеше да запази в тайна, по-късно не без гордост показа величествената си колекция, скрита зад въртяща се библиотека. Кълнеше се в „страната и флага“, че никога не би копирал дори един от уникалните си записи. Холм видя и чу Рискован, който майор Родхолм бе купил от Джим Барт Ричардс. После още два часа се наслаждава на Лестър Янг в Залцбург и Кени Кларк в хотел „Худиксвал“.

Пол Йелм пък стигна до Мерща и се срещна с инвалида Рогер Палмберг, прегазен преди години от „Северната стрела“[11]. Не напълно неволно, както самият Палмберг каза с помощта на електронния си апарат. Единствено слухът му беше наред, при това свръхразвит. Чуха Рискован на Белия Джим, като домакинът обясняваше всеки незначителен тон, точно какво се случваше, точно къде се случваше и точно защо се случваше.

Йелм стоеше като омагьосан. Все повече се съмняваше в израза „Those who talk don’t know, those who know don’t talk“. Осакатеното тяло криеше най-изкусния слушател, който беше срещал, не само на музиката, а по принцип. Той накара полицая да разкаже за почти цялото разследване. Следата със записа му се стори изключително интересна, увери, че е невинен, и в замяна на това получи думата на Йелм, че ще му се обади, когато всичко приключи. Никой преди това не беше чувал записа на Палмберг; призна си, без да го усуква, че просто никой никога не го посещаваше. Беше пълен самотник и беше свикнал с това. Цялото си внимание насочваше към музиката. Чуха няколко парчета с Джим Барт Ричардс от края на шейсетте и на Йелм започна да му просветва кого бяха посетили в отблъскващата гарсониера в Стария град. Когато най-сетне си тръгна от що-годе пригодения за хора с увреждания апартамент в Мерща, неочаквано се беше сдобил с близък приятел на другия край на Стокхолм.

[1] „Носферату — призракът на нощта“ във филма на Вернер Херцог от 1979 г. — бел.прев. ↑

[2] Това са глупости! (исп.) — бел.прев. ↑

[3] Рискован (исп.) — бел.прев. ↑

[4] Откъде идва шибаната им болка! Книгите? Скапани мамини синчета! (англ.) — бел.прев. ↑

[5] Никога не можеш да замениш прякото усещане! (англ.) — бел.прев. ↑

[6] От тук (англ.) — бел.прев. ↑

[7] Седни, за бога! (англ.) — бел.прев. ↑

[8] Всички приоритети на точните им места (англ.) — бел.прев. ↑

[9] Дълбоко съм поласкан, бе хора! (англ.) — бел.прев. ↑

[10] Джон Филип Суза (06.11.1854 — 06.03.1932 г.) е американски композитор — бел.прев. ↑

[11] Високоскоростен влак в Швеция — бел.прев. ↑

22.

Пол Йелм съзнателно ускори темпото след настъпилото раздвижване. Не му оставаше време да стои пред огледалото и да наблюдава колко бе пораснала пъпката на бузата през последната седмица. Нямаше време и да разглежда себе си като празнина, дупка в жизнена и променяща се околна среда, нито пък да размишлява върху странната пукнатина в брака си. Настъпил бе моментът да се вземе в ръце. Полъхът от следата с касетата бе достатъчно силен, за да разведри атмосферата.

Подготви се да пътува за Гьотеборг и Малмьо, за да се срещне с останалите трима, които притежаваха импровизацията Рискован на Телониъс Монк, струваща им няколко хиляди долара. Хюлтин спокойно бе приел казаното за Родхолм и Палмберг от Шещин и Йелм. Никой от тях не беше убиецът и никой от тях не беше копирал записа. Същевременно бяха доста единодушни, че съществуваше възможност някой от останалите трима да е извършил убийствата. Гордият отказ на бившия майор да копира лентата беше очевидно отношение към музиката, присъщо на този тип джаз фанатици. Вероятно нямаше особено много копия на копията.

От другата страна на стената Шещин Холм също се стягаше за път. Щеше да го последва до Югозападна Швеция. Навярно и нейното полезрение беше започнало да се стеснява, навярно и тя бе започнала да вижда в тунела. Всичко останало беше избутано встрани.

Докато не дойде разговорът от Даларьо.

Йелм вдигна слушалката и отговори стресирано. Чавес наблюдаваше от другата страна на бюрото как червеното петно на лявата му буза стана още по-изразително; останалата част на лицето побеля като платно. Не обели нито дума през целия разговор. Просто стоеше и ставаше все по-блед. На латиноамериканеца му се стори, че пъпката на бузата заприлича на пулсиращо сърце. На два пъти изпусна слушалката, преди да я затвори.

Хорхе чакаше.

— Сила ме напусна — каза Пол тихо.

Хорхе мълчеше. Остави химикалката на масата.

— Обади се от вилата. Не иска да ходя там повече. Трябвало да си помисли.

Когато Шещин Холм отвори, ги завари прегърнати. И затвори без нито звук.

В таксито до „Арланда“ го попита само:

— Ще издържиш ли?

Йелм кимна сковано.

Стори й се, че червената пъпка на бледата буза беше заприличала на рисунка от системата за кодове, която са използвали американските скитници през двадесетте и тридесетте години на 20-и век: наклонен на една страна правоъгълник. Не се сещаше какво точно означава.

В самолета към „Ландветер“[1] лицето на Йелм повъзвърна цвета си. Петното се позагуби и точно когато контурите се заличиха, Шещин Холм си спомни значението на знака. Скитниците използваха правоъгълника, за да предупредят за къща, в която живеят лоши и безскрупулни хора.

Йелм се беше върнал в тунела, по-тесен от всякога. Чувстваше, че полезрението му се лута чисто физически от една крайност в друга. След разговора със Сила вече изобщо не можеше да се фокусира върху нещо конкретно.

Обади се вкъщи от „Ландветер“ и дълго разпитва Тува какво всъщност се беше случило. Дане само му се тросна; очевидно, погледнато през очите на сина му, той беше виновен за всичко, включително и за бедите в превърналия се в ад негов пубертетски свят. На Тува Сила беше казала само, че татко и мама трябва да се разделят за известно време. Йелм се опита да обясни, доколкото можеше; но след известно време чу, че използва само клишета. Езикът разпределя ролите, помисли си мрачно. Попита дали могат да се справят сами няколко дни, на което Тува със смях отговори, че го правят, откакто на майка им й щукнало да се премести изцяло на Даларьо, а баща им работел непрекъснато.

И докато мълчеше в слушалката, осъзна, че никога не се беше замислял за това.

И двамата тръгнаха към собствениците на касетите. Първият живееше близо до „Хага“, в квартал Оливедал, на „Кастелгатан“, близо до „Скансен Крунан“, на хълма Скансен, в парка „Скансен“, до площада „Скансен“. Много Скансен се беше събрало около стария учител по музика Егон Хаселгрен; бързо останаха със същото впечатление, както от двамата стокхолмчани: това беше следа заблуда.

Пристигнаха в изискания тристаен апартамент на учителя по музика Хаселгрен късно следобед. Слънцето все още топлеше, но Гьотеборг лежеше под ужасен слой смог. Беше непоносим. Дебелият господин Хаселгрен отвори облечен в класическа ризница. Сиви космалаци стърчаха от огромната му гръд през дупките от дрехата му. Звучеше Телониъс Монк.

— Петдесет и втора улица — каза Шещин Холм. И като позна мелодията, отвори както вратата, така и сърцето на учителя.

Да, беше купил запис на Монк, с Рискован накрая, от Белия Джим. Беше платил с пощенски запис. Не, беше пуснал обява, че търси редки записи от 1957–1959 в някакво специализирано списание, издавано в средата на осемдесетте, и Белия Джим беше отговорил. Да, пазеше записа. Да, беше го пускал в часовете в училище. Не, учениците не го бяха харесали. Да, беше проявил упорство, година след година, да пуска в часовете джаз от края на петдесетте. Да, точно бибопът от 1957–1959 беше уникалното артистично откритие на двадесети век, никой ученик не го пропускаше. Не, никога не беше копирал записа и никога нямаше да го направи.

Благодариха и си тръгнаха. Когато от улицата се обърнаха нагоре и погледнаха към прозореца, видяха дебеланкото в ризница да ги изпраща любопитно с поглед.

След това трябваше да посетят кръчма, която вече не съществуваше. Мъртвите очи на Арнолд Шварценегер ги гледаха от плакат на видеотека, която се намираше там, където трябваше да е кафе „Рикардо“, на „Анкаргатан“, до площад „Карл-Юхан“.

— Как се чувстваш в родното място? — попита Йелм.

— Не уцели квартала — отвърна Холм.

Обади се в старата си работа: полицията на „Ферярегатан“, близо до площад „Один“. Стоеше в телефонната кабина и говореше от доста време. Йелм не долавяше и дума. Той опипваше колебливо мобилния телефон в джоба на якето си. Видя как лицето й грейна, явно се смееше високо, но не се чуваше. Изнасяше цял репертоар от мимики и жестове, които не беше виждал преди. Каква впечатляваща пантомима, помисли си Йелм.

— Този Гуидо от затвореното кафе „Рикардо“, чиято фамилия Белия Джим бе пропуснал — каза Холм вяло, когато излезе от кабината, — казва се Гуидо Касола и има нов, по-лъскав ресторант в центъра, на „Шюркогатан“, наречен „Барон“.

— Далече ли е от тук?

— Никога ли не си бил в Гьотеборг?

— Никога.

— Това е Маюрна. „Шюркогатан“ се намира във Валгравен. В ситито, на стокхолмски. Не е много близо.

— Можем ли да стигнем пеш?

— Не. Ще ти покажа едно — друго по пътя.

Тръгнаха на свечеряване. Въпреки че беше пиков час в града, който от време на време затваряше детските градини заради замърсения въздух, беше приятно. За по-малко от час Йелм излезе от тунела без особена болка. Благодарение на Шещин Холм. Тя плуваше в свои води, прекрасен гид в любимия си град. Гьотеборг ставаше все по-приветлив от Стокхолм, въпреки че Стокхолм си оставаше по-красив. Започнаха да се поотпускат. Шещин разказваше, а Пол питаше за Гатенйелмския резерват и църквата „Мастхуг“, за „Хага“ и „Йернториет“, за църквата „Феске“ и забележителния „Социален дом“ от другата страна на Валгравен. Когато закрачиха през „Кунгспаркен“ и пресякоха Валгравен по малкия мост към Кунгсториет и Шещин заразказва за Катедралата, се оказа, че са пристигнали. Не си казаха нищо лично през цялото време; и все пак нещо много лично се беше случило между тях.

Влязоха в „Барон“. Беше пълно, въпреки че беше едва шест часът. Атмосферата бе като в английски пъб, макар че ресторантът беше италиански. Попитаха сервитьорка дали Гуидо Касола беше там; тя ги насочи към вътрешен офис. Почукаха и отвори самият Касола.

Приличаше на същински бос от мафията, но беше приятен и любезен. Изслуша внимателно за какво бяха дошли и каза:

— Запознах се с Джим Барт Ричардс, когато беше дошъл да свири в Гьотеборг, някъде в края на седемдесетте. Каза, че имал няколко редки парчета на Монк, и аз започнах да купувам от него. Не продаваше много, само когато спешно се нуждаеше от пари. Така мисля. Купих общо четири записа. Последният беше точно този, който търсите, лятото на осемдесет и пета. Пускам малко джаз около полунощ, Около полунощ, така да се каже, и тогава избирам шантавите парчета, за да видя дали някой ще реагира.

— Е, имаше ли реакция? — попита Холм.

— Не точно при Рискован, струва ми се. Вероятно при някои други.

— Някога копирали ли сте записа?

Гуидо Касола се позамисли. Почеса се под носа.

— Бяхме двама собственици на кафе „Рикардо“. Всеки си имаше и по едно заведение близнак. Моето се казваше кафе „Трегуа“ и се намираше през няколко квартала, в Маюрна. Всичко изглеждаше еднакво на двете места, беше трик, пускахме и еднаква музика; сигурен съм, че презаписах парчето на Рогер в „Трегуа“.

— Рогер?

— Рогер Хакзел. Трудно се сработвахме и развалихме партньорството. Той напусна Гьотеборг в края на осемдесетте и отвори кръчма някъде в Южна Швеция, май в Смоланд. Казва се „Кълцано и смляно“. Държи я заедно със стар общ приятел: Яри Малинен. Хакзел и Малинен. „Кълцано и смляно“. Доста хитро. Йоншьопинг, Векшьо или Калмар.

— Можете ли да донесете записа? — каза Холм и посочи въпросително към телефона. Касола кимна и излезе от офиса. Холм звънна отново в полицията, охраняема зона 3. Този път беше по-рязка. Може би заради присъствието на Йелм.

Или просто той си въобразяваше.

— Здрасти, пак съм аз — каза тя в слушалката. — Да, да, знам. Но как щеше да се справи Националната полиция без пехотата си? Малко по-гладко, навярно… да, да… Ами, става въпрос за една кръчма, която се казва „Кълцано и смляно“. В Смоланд. Навярно Йоншьопинг, Векшьо или Калмар. Добре. Не, ще се обадя отново. Откъде, по дяволите, да знам как се чувства. Зле, надявам се. Престани. Чао.

— Значи бившият ти е полицай? — попита Йелм проницателно. Или така му се стори.

— Недостатъците на брака между близки роднини — отговори тя и му хвърли труден за тълкуване поглед.

Гуидо Касола се върна със записа и им го пусна на малък касетофон върху бюрото. Беше техният запис.

They’re playing our song[2], помисли си Йелм и беше готов да повърне.

Взеха вечерния самолет за Малмьо. Шещин Холм се обади от „Ландветер“ на охраняема зона 3 на „Ферярегатан“ и получи адреса на „Кълцано и смляно“. Намираше се във Векшьо.

Йелм спа дълбоко, без да сънува, по време на краткия полет. И все пак, когато Холм го събуди, му се стори, че бе сънувал нещо важно.

Въпреки че беше станало доста късно, се опитаха да намерят петия и последен купувач на записите на Монк, продавани от Белия Джим.

Но се провалиха. Пътуването до Малмьо само усложни нещата. Добраха се до апартамента на някой си Роберт Гранскуг на „Баркгатан“ в Мьолевонген[3]. На третия етаж, където би трябвало да живее, нямаше табелка с неговото име. Звъннаха на четирите врати и имаха късмет на последната. Младо, много късо подстригано момиче им разказа, че Роберт Гранскуг действително бе живял там до 92-ра, когато се бе нанесла тя. Гранскуг беше починал в апартамента по доста отблъскващ начин и затова го беше купила доста евтино. Бе добавила, че не се страхува от призраци. Изглеждаше прекалено самоуверена.

Върнаха се в центъра и обсъдиха възможността да локализират имуществото на починалия Гранскуг. Шансовете им бяха минимални. Все пак решиха да се разделят на следващата сутрин. Холм щеше да остане в Малмьо, за да потърси наследниците на Роберт Гранскуг, Йелм щеше да хване влака за Векшьо. Остатъка от вечерта обаче прекараха в приятен френски ресторант до „Стурториет“, само на няколко пресечки от „Савой“, където бяха отседнали.

Йелм хапна говеждо по бургундски с печени картофи, подправени с градински чай, а Холм взе също толкова сочна говежда яхния с маслини и картофен огретен с чеснов сос. Никой от тях не се замисли дори за момент дали ръководството на Националната полиция щеше да плати двете бутилки плътно и ароматно Domaine du Vieux Lazaret.

Първо говориха за работата. За Дагфелт, Странд-Юлен и Карлбергер. За изкуството на Анна-Клара Хумелстранд. За недотам скърбящите роднини. За други възможни имена на странното формирование отряд А. Групата на отчуждението. Атакуващи сили. А-отборът. Дълго обсъждаха атаката на Нурландер в Талин с доза черен хумор. Споменаха мирния край на конфликта между Нурландер и Сьодерстет, тлъстия Нюберг: бивш Мистър Швеция и настоящ църковен певец, залепения за компютъра Чавес, квалифициран джаз басист, и строгия Хюлтин, стабилен защитник в отбора на ветераните от стокхолмската полиция; доста ги развесели историята със сцепената вежда на бащата на Чавес. Питаха се какво би могло да бъде случилото се на Арто Сьодерстет във Финландия.

Осмелиха се да навлязат и в личния си живот. Шещин разказа за интереса си към музиката, как живееше с нея, как тя непрекъснато я заобикаляше. Пол разказа за двете си деца, като внимателно заобикаляше темата Сила. Спомена и за Дритеро Фракула, драмата със заложниците и процеса, за Грундстрьом от Отдела за вътрешни разследвания и изведнъж каза:

— Какво имаше предвид, когато ме попита дали имам щастлив брак? По-точно истински щастлив?

Погледна го през стъклената чаша с тъмните си очи. И двамата дръпнаха от цигарите, които пушеха само в специални случаи.

— Стори ми се, че нямаш такъв.

— Винаги съм вярвал, че имам.

— Имаше нещо в работата ти, в действията ти на полицай, не можех да го определя. Все още не мога. Отличаваше се от останалите; може би затова беше интересен. Като че през цялото време търсеше нещо друго чрез работата, като че изобщо не се занимаваше с полицейско разследване. Може би ми е познато от собствен опит…

— Нима си ми обърнала такова внимание?

Полицайката се позасмя.

— Правя го с всички, които срещам. Дължи се навярно на набитостта на женското полицейско око. Не го приемай лично.

— Може би искам да го приема така.

Тя се наведе.

— Не забравяй, че в момента си малко объркан. Турбулентност. Земята се разтваря под краката ти. Не искам да бъда някакъв… заместител…

Той се облегна и дръпна от цигарата. Глътна остатъка от виното и заоглежда тавана и наоколо. Когато тръгнаха през майската нощ надолу към „Йостра Хамнканален“, се прегърнаха, без да се замислят. Шегуваха се и се смееха.

— Направи ли го? — първото, за което се сети да я попита.

— Да съм направила какво?

— Това, което Анна-Клара Хумелстранд предложи относно маслиненокафявия галски пенис?

Срещна погледа й. Разочарование? Очите й потъмняха за момент. Но тя отвърна спокойно, без да го пуска:

— Когато започна да мастурбирам при мисълта за щръкналите пениси на френските жигола на богаташките шведски съпруги, ще знам, че наистина съм закъсала.

Пак се засмяха и слязоха към „Нора Валгатан“. „Савой“ се намираше на ъгъла. Зад прозореца на ресторанта седеше компания от седем души. Нагизден господин държеше реч. Зарадваха се, че не бяха вечеряли в хотела, стигнаха до канала и погледнаха в мръсната вода. Нищо впечатляващо. След малко влязоха, всеки взе ключа си и се качиха два етажа по-нагоре.

Стаите им бяха една до друга. Поспряха се за малко в коридора и си побъбриха. Тя пъхна ключа и каза:

— Така е най-добре.

Даде му въздушна целувка и го остави сам с призраците.

Ериниите, мина през замаяното му съзнание, когато влезе в тъмната стая, която се опитваше да имитира домашен уют.

Успя да съблече дънковото яке и панталоните и падна върху леглото по риза. Видя себе си и Сила, обвити в мъгла, как се любят на кейчето в залеза, с празна бутилка вино, търкаляща се покрай бедрата им. Погледът й през цялото време се рееше в далечината, потънал в кървавото червено. Точно до тях седеше Шещин Холм разкрачена на бюрото. Гледаше ги, докато се любят. Смуглите й очи следяха как лъсналият му член се приплъзва навътре и навън от вагината на Сила; беше свалила малко изсулените черни панталони. Движеше ръката си бавно и методично нагоре-надолу под бикините. После стана от бюрото и излезе на кея. Наведе се над тях и нежно погали голите им тела. Свали блузата си и откри две красиви малки гърди, изхлузи бавно черните панталони и седна по турски до тях. Ръцете й се плъзнаха по вътрешната страна на бедрата му. Обви с палец и показалец гладкия член, който влизаше и излизаше от Сила. Пол се дръпна от жена си и легна по гръб. Тя го възседна. Шещин внимателно опипваше задните части на жена му. После легна до Пол и го целуна с възбуждащи движения на езика. Пъхна пръст във вагината си и го остави да го оближе. След това седна върху лицето му, обърната към Сила. Членът му влизаше и излизаше от Сила, а езикът му влизаше и излизаше от Шещин. Потъна в блаженство, погълнат от вагини. Беше ту там, ту я нямаше. Почувства, че съблича ризата му. Или той самият я събличаше? Все още беше на кея. Някой сваляше слиповете му. Или беше той самият? Видя я до себе си на леглото. Беше гола, лежеше до него и гледаше мощната му ерекция. Отдавна не беше чувствал нещо такова. Тя мастурбираше. Нима беше прозряла желанието му? Нима то беше изпълнено? Неговото или нейното? Там ли беше изобщо? Грабна бедрото й и я завъртя, така че благоговейно да се взре в лицето й, докато тя подготви прекрасната си мидичка. Улови с показалеца и средния пръст срамните си устни, така че да изпъкне набъбналият клитор. Дълго го гали със сладострастни движения на едната ръка, докато пръстите на другата проникваха във вагината. Той не помръдваше и гледаше бездиханно дългата процедура. Тъмите очи бяха съвсем премрежени, когато най-после ги отвори и отметна глава назад в полусподавен гърлен вик. За миг остана неподвижна. После се надвеси над него и засмука члена му, дълго, дълго се плъзга между острите зъби с приятна болка. После отвори уста и струята проникна дълбоко, дълбоко в нея. Наслади се на топлината, разляла се из тялото й.

Накара я с устни да получи още един оргазъм. Вкусовете се смесиха в крайчетата на езика му.

Докато накрая той изчезна.

На следващия ден не знаеше истина ли е било, или не.

[1] Летището в Гьотеборг — бел.прев. ↑

[2] Свирят нашата песен (англ.) — бел.прев. ↑

[3] Известна градска част в Малмьо — бел.прев. ↑

23.

Слезе от влака на гарата във Векшьо, седна в кафенето и си купи за обяд кафе, сандвич и карта на града. Беше пропуснал закуската в хотел „Савой“ в Малмьо. За десети път извади писмото, което Шещин беше оставила за него на рецепцията, и се опита да го дешифрира:

„Пол. Благодаря за вчера. Спеше толкова сладко, когато си тръгнах, така че ще се задоволя с това писмо. Тръгвам да търся наследниците на Роберт Гранскуг, както се разбрахме. Ще се видим в Централата за бойна готовност. Прегръдки, Шещин.“

Благодаря за вчера? Спеше, когато си тръгнах? Не съдържаше конкретен отговор дали изобщо беше влизала в стаята му през нощта. Може би все пак всичко се беше разиграло в собствения му прегрял мозък. Всъщност не знаеше.

Благодаря за вчера можеше да се отнася и за вечерята в ресторанта, а Спеше толкова сладко, когато си тръгнах да намекваше, че не бе отговорил на почукванията й по вратата. Между другото как би могла да влезе? Та нали нямаше ключ. Може би не беше затворил вратата както трябва…

Мразеше да не знае нещо — дълбоко вкоренен рефлекс, — но същевременно и му харесваше. За пръв път доброволно се въздържа от окончателен отговор. Задоволи се с писмото.

Поне за момента.

Погледна картата и намери улицата, на която се намираше кръчмата „Кълцано и смляно“. Вероятно предлагаха и обяд, така че бе напълно възможно да открие Хакзел още сега.

Имаше една пресечка до там. Центърът на Векшьо не беше особено голям.

Ресторантът беше доста малък, натоварените часове около обяд бяха на практика преминали. Наближаваше два часът. Помещението беше обширно, с джубокс, няколко кръстосани пушки по стените, мишена за дартс, реклами на различни видове бира, няколко плаката на Анди Уорхол. Доста конвенционален интериор. Широкоплещестият мустакат мъж на бара излъчваше такъв авторитет, че Йелм бе убеден, че е един от собствениците. Или „кълцащият“ Хакзел, или „мелещият“ Малинен.

Беше самият Рогер Хакзел. Йелм го заразпитва за Гуидо Касола, за кафе „Рикардо“ и кафе „Трегуа“. Получи троснати, положителни отговори.

После подхвана записа, с най-малки подробности. Липсваше му компетентността на Шещин и Хорхе. Докато Хакзел мислеше как да отговори, той импулсивно си поръча тройна чиста водка.

Собственикът погледна с изненада полицая и му наля в една голяма чаша от прословутата „Абсолют“. След което заговори троснато, като в началото:

— Ще видя дали мога да открия подобен запис. Нищо не разбирам от джаз, но пазя повечето от шибаните касетки на Гуидо. Почакай малко.

Йелм гледаше чашата пред себе си. Помириса подозрително съдържанието. Точно когато последните гости напуснаха локала, той се приближи до масата им, грабна празната бутилка от минерална вода и се върна на бара. Преля водката от чашата, взе една използвана коркова тапа от малкото панерче на тезгяха и запуши бутилката, която прибра в джоба. Не мина много време и Хакзел се появи отново.

— Съжалявам — каза той. — Не открих подобен запис. Може би е изчезнал при преместването от Гьотеборг.

Йелм кимна, плати водката и излезе навън.

Отби се през „Сюстембулагет“[1] и попита продавачката:

— Различават ли се видовете водка, или всичките са еднакви на вкус?

— Нямам никаква представа — отговори жената на чист смоландски.

— Мога ли да говоря с шефа ви? — каза и показа полицейската си карта. Най-простият начин да избегне излишните приказки.

Сериозен мъж на средна възраст в костюм се приближи към касата.

Йелм повтори въпроса си.

— Всъщност не знам — отговори мъжът. — Водката е най-чистият, най-неподправеният алкохол, който съществува. Предполагам, че единствената разлика е в процентите.

Благодари на директора и излезе на улицата. Беше много изморен. Седна на пейка в парка до магазина и затвори очи.

Рогер Хакзел адски се беше изплашил, когато разбра, че е полицай. Щом заговори за записа обаче, страхът му без съмнение изчезна.

Когато отвори очи, до него се беше настанил млад алкохолик. Беше добре трениран и човек можеше да го обърка с културист. Той лакомо надничаше към изпъкналия джоб на якето му.

— Имаш ли нещо? — попита пияницата на ошлайфан смоландски.

— Да — отговори Йелм. — Но само един въпрос като към експерт. Различават ли се видовете водка, или всичките са еднакви на вкус?

— Чак като изпия половин бутилка, се концентрирам върху вкуса — отговори остроумно пияницата. — Иначе съм ценител на концентратите.

— Ако ти купя малка бутилка…

— Тогава с удоволствие ще направя по-изискана дегустация.

Стори му се, че мъжът не беше обикновен алкохолизиран дърдорко. Отиде до магазина и купи малка бутилка „Експлорър“. Културистът я погълна за шест минути и като че му просветна.

— Клас А — каза Йелм сънливо, докато мъжът пиеше.

— Ние сме това — потвърди несвързано непознатият и остави встрани празната бутилка. — Хайде, давай другата.

Йелм извади шишето от джоба и дръпна корковата тапа. Алкохоликът помириса съдържанието, разклати бутилката, отпи глътка и я задържа в устата, като професионален дегустатор.

— Разредена — каза той. — Въпреки че е нормално силна.

— Искаш да кажеш, че по-силна водка е била разредена?

— Точно така — потвърди и отпи още една глътка. — По-хубава от „Експлорър“, това е ясно.

— Тази е от бутилка „Абсолют“…

— Не, със сигурност не е „Абсолют“. Реже директно. Изобщо не е шведска. Нито пък финландска. Абсолютно изключвам и онова американско менте „Смирноф“. Чуй, това е истинска източноевропейска водка, минала през химическа фабрика. Вероятно шестдесетпроцентова. И разредена, разбира се.

— Сигурен ли си, или просто си нареждаш ей така, докато пресушиш и нея?

Грамадният алкохолик се обиди.

— Ако искаш, да пратим всичко по дяволите — промърмори той посърнало.

— Още нещо?

— Не. Руска, литовска или естонска шестдесетпроцентовка. И доста вода.

Йелм му благодари озадачен и тръгна право към полицейския участък. Отне му доста време, докато се натъкне на офицер. Мъжът, който го посрещна, се представи като криминален инспектор Юнас Вреде. Не изглеждаше на повече от двадесет. Коса с цвят на ръж, добре сложен и с провинциални маниери.

Оказа се, че разбира много от компютри.

— Националната полиция — каза Вреде замечтано, когато се настаниха в офиса му. — Да не би да става въпрос за убийствата по етажите на властта?

— Какви убийства?

— По етажите на властта. Нали този етикет лепна Националната полиция на четирите убийства на големи клечки в Стокхолм.

— О, мамка му — изненада се Йелм.

— Пише го във вестника. Днес има пресконференция с шефа на отдела Валдемар Мьорнер и полицейски инспектор Алгот Нюлин.

— Кой, по дяволите, е полицейски инспектор Алгот Нюлин? — избухна Йелм и осъзна, че не знаеше нищо за играта на медиите и властта около разследването на отряд А. Той просто работеше. Властта обаче беше успяла да държи съществуването на отряд А извън медийното пространство цял месец и половина.

— За това ли сте тук? — заинати се Юнас Вреде. — Никой отгоре не е идвал от инцидента в банката в Алготсмола. — По повод тези убийства ли сте тук?

— Не съм упълномощен да разкрия това — каза Йелм с надеждата, че административно-авторитарният тон щеше да помогне, като индиректно потвърди факта.

Така и стана. Вреде се стегна.

— Какво знаеш за господата, които държат кръчмата „Кълцано и смляно“ тук в града? — попита Йелм. — Рогер Хакзел и Яри Малинен.

— Без да се замислям, бих казал, че са чисти — внимаваше с отговора Вреде. — Във всеки случай не мога да си спомня някакви инциденти.

Това явно е любимата му дума, помисли Йелм и се унесе за момент, докато Вреде правеше справка на компютъра с умело шарещите по клавиатурата пръсти. В унеса си Йелм виждаше светли и тъмни жени, които разменяха лицата си.

— Да, и двамата са чисти — потвърди младокът самодоволно. — Никакви инциденти. Поне откакто са дошли във Векшьо.

— А националният регистър? — жегна го Йелм.

— За него ни е нужно малко повече време…

— Трябва ли да напомням за приоритетите през цялото време? — възрази Йелм. Не че досега беше споменал за приоритетите. Вреде си взе бележка и започна да търси. После поседяха и почакаха. Като че през цялото време полицейският инспектор искаше да каже нещо.

Йелм от своя страна пък изглеждаше така, като че никога повече нямаше да каже и дума. Като мъртвец. Най-накрая дойде и отговорът.

— Не — съобщи Вреде. — Нищо. И двамата са чисти. Въпреки че до името на Малинен има пояснителна звездичка. Насочва към Финландия. Инцидент, може би?

— Възможно ли е да разберем какво е?

Вреде грейна. Компютърните му познания бяха оценени от важен представител на Националната полиция.

Голямата клечка „отгоре“ се прозя широко.

— Има шансове да се доберем до нещо чрез Скандинавската система за сътрудничество — каза Вреде ентусиазирано и добави: — Не са много посветените в нея.

Йелм мислеше да го насърчи. Но не успя. Все още се луташе между сън и действителност.

Вреде отново се захвана с писане. Ако важният колега витаеше из облаците, младокът поне знаеше какво прави.

— Малинен, Яри, пет-две-нула-шест-едно-три. Да, ето го инцидента: контрабанда. Да видим: хиляда деветстотин седемдесет и девета във Васа, Финландия. Осъден за контрабанда на стоки. Ще опитам да открия подробности.

— Браво — каза Йелм.

— Хм, нещо, което прилича на съдебен протокол. Малинен е осъден за инцидента на дванадесети февруари седемдесет и девета заедно с някой си Владимир Рагин: контрабанда на алкохол от тогавашния Ленинград. И двамата са осъдени на година и половина затвор с лек режим, Малинен е освободен след година, Рагин е излежал цялата присъда. После следва само списък на имена: съдия К. Лахтинен, съдебни заседатели: Л. Хелминен, Р. Линдфорш, Б. Пало, адвокат: А. Сьодерстет, прокурори: Н. Нисканпее, Н. Виилайнен, свидетели на защитата:…

— Какво? — попита Йелм и се гмурна в леденостудената вода на реалния свят. — Как се казва адвокатът?

— А. Сьодерстет — повтори Вреде.

— Можеш ли да намериш нещо повече за него?

— Да се опитаме да открием списък на адвокатска колегия или нещо подобно — предложи домакинът и изглеждаше като четиринадесетгодишен хакер, който току-що беше проникнал в Пентагона.

Отново чакане, последвано от малка въздишка на облекчение.

— Арто Сьодерстет, юридическо образование от университета в Обо, петгодишен курс на обучение за три години, назначен при най-добрите адвокати във Васа: фирмата Коивонен & Кранц веднага след дипломирането през седемдесет и пета, бил е на двадесет и две. За няколко месеца през осемдесета фирмата се е казвала: Коивонен, Кранц & Сьодерстет. Станал е съдружник на двадесет и седем. В края на осемдесета фирмата връща старото си име: Коивонен & Кранц. След тази година Сьодерстет не фигурира в нито една адвокатска колегия.

Йелм се смя високо и дълго. Малката, малката Скандинавия.

Вреде го гледаше скептично. Наистина ли беше този, за когото се представяше? Героят от „Халунда“? Разследващият убийствата по етажите на властта?

— Добре — най-сетне спря и изтри сълзите си. Беше се съвзел. — Мисля, че ще те препоръчам на шефовете си. Наистина си цар на компютрите. Много съм ти благодарен.

Криминален инспектор Юнас Вреде постоя и погледа след него през прозореца, докато се отправяше към „Кълцано и смляно“. Лицето му грееше от неосъществени амбиции.

На витрина на голямата търговска улица, която пресичаше целия център на Векшьо, имаше огледало. Йелм зърна образа си и спря. Червеното, люспесто петно беше пораснало. Покриваше почти цялата буза. Стори му се, че прилича на въпросителна.

Кръчмата вече беше затворила, но Рогер Хакзел се мотаеше вътре и сушеше чаши като редови барман. Йелм чукна леко на прозореца. Всички около Хакзел като че замръзнаха, но той успя да стигне до вратата и да я отвори.

— Голяма водка — поръча Йелм, когато влезе.

Хакзел го зяпна, върна се на бара и му наля още една чаша от бутилката „Абсолют“. Йелм помириса прозрачната течност.

— Не — каза той. — Това не е водка „Абсолют“ от Вин & Сприт[2]. Предполагам, че е разредена шестдесетпроцентова „Естония“ от завода „Ливико“ в Естония.

Хакзел се облещи. Едва си поемаше дъх зад бара, докато Йелм продължаваше с атаката:

— Не си осъждан, досието ти е съвсем чисто. Затова си и толкова оперен. Малинен би бил по-мекушав, с този списък от престъпления. Но не ме интересувате нито ти, нито той. Отговори честно на въпросите ми, за да не загубиш ресторанта и да влезеш в затвора. Хубавичко си помисли, преди да кажеш каквото и да било, защото, както разбра, знам значително повече, отколкото предполагаш, така че всяка лъжа ще ме принуди да те арестувам и да те откарам в Стокхолм за обстоен разпит. Ясно ли е?

Облещеният кимна беззвучно.

— Откъде е водката? — започна Йелм.

— Няколко доставчика идват от време на време. Руснаци. Наричат се Игор & Игор.

Особено спокойствие изведнъж обзе Йелм. Беше уцелил.

— Знаеш ли нещо повече за тях?

— Не, просто се появяват. От съображения за сигурност действат без план и без определени дати.

— Видял ли си скицираните портрети на Александър Брюсов и Валери Трепльов във вестниците? Стигнаха чак до първите страници.

Рогер Хакзел примигна изненадан.

— Нима са били те? В такъв случай не си приличаха особено.

— Пишеше ясно Игор & Игор.

— Не съм се зачитал, само видях лицата. Ставаше въпрос за убийствата в Стокхолм, нали? Не пишеше нищо за тях. Дори не разбрах, че са свързани. Заклевам се.

— Добре, добре. Сега поне разбираш колко е важно. Вече си замесен. Има полицаи, които ще те тикнат в пандиза завинаги само заради връзката ти с Игор & Игор. Разбираш ли?

— О, мамка му — изпсува Рогер Хакзел и за пръв път изпусна гьотеборгския си акцент.

— Сега по същество. Записът.

— По дяволите! — избухна Хакзел с див поглед. — Мамка му! Знаех си! Последния път, когато бяха тук, взеха някои от старите ми записи. Казаха, че ще ги приспаднат от цената. С тях шега не бива, колко пъти съм чел конско на Яри, че ни забърка в шибаните им мафиотски афери. Те ли са го направили? Не бих се учудил ни най-малко.

— Нищо друго ли не знаеш за шведските, руските и балтийските им връзки?

— За мен те са само двойка брутални шибаняци, които се появяват веднъж в месеца и почти ме заставят да купувам стоката им. Това е. Честна дума.

— Кога бяха тук за последно?

— За щастие доста отдавна. През февруари. Мислех, че съм се отървал от тях. А ето че…

— През февруари ли взеха записа?

— Да — Хакзел заразгръща объркано тетрадка, която извади от едно чекмедже. — Било е на петнадесети февруари, рано сутринта.

— Къде е Яри Малинен в момента?

— Във Финландия. Майка му почина.

Йелм извади записа от джоба и го подаде на Хакзел.

— Това ли е?

Хакзел го разгледа обстойно.

— Така изглежда. Гуидо записа доста парчета от осемдесет и седма и осемдесет и осма. На касети Максел.

— Къде е касетофонът? Искам да чуеш внимателно една мелодия и да се опиташ да си спомниш дали можеш да я свържеш с нещо особено. Каквото и да било. Може би нещо, което се е случило тук в бара. Отпусни се, слушай и се опитай да мислиш.

Звуците на завладяващото пиано в началото на Мистериозо се разнесоха из ресторанта. Хакзел се опита да се концентрира и да слуша, но изглеждаше най-вече шокиран, като че ли целият му свят се разпадаше на парчета. Йелм не сваляше очи от него и се опита да си го представи в ролята на хладнокръвния убиец във всекидневните на бизнесмените. Безуспешно.

Десетте минути на Мистериозо изтекоха. Хакзел не можа да застане мирно и една секунда. Когато мелодията свърши, последвана от импровизациите, Йелм спря записа и Хакзел каза:

— Не знам. Нищо не разбирам от джаз. Понякога клиентите искат да слушат и аз им пускам. Не различавам мелодиите. Всичко ми звучи еднакво.

— А спомняш ли си кой клиент желае да слуша точно джаз?

Йелм не знаеше точно какво целеше. Игор & Игор бяха вече обкръжени. Записът, казахските амуниции, Виктор Х, заплахата срещу концерна Ловиседал.

— Не, не мога — отвърна Хакзел, загубил и ума, и дума. — Трябва ми време да си помисля.

— Добре, тогава ще направим следното. Ако имаш празна касета, ще презапишем Мистериозо, парчето на Монк, и ще помислиш внимателно. Ще направиш списък на тези, които желаят да чуят точно това парче или джаз по принцип. При никакви условия нямаш право да напускаш Векшьо. Ако го направиш, ще те обявим за издирване. Тогава край с ресторанта и ще се озовеш в пандиза. Разбра ли?

Рогер Хакзел кимна сковано. Йелм копира записа. После взе влака за Стокхолм. През цялото пътуване се чувстваше много доволен от себе си.

[1] Този магазин държи монопол за продажба на алкохол в Швеция — бел.прев. ↑

[2] „Вин & Сприт“ е финландски държавен монопол за алкохол — бел.прев. ↑

24.

Без капчица съчувствие, Яри Малинен бил отведен от церемонията по погребението на майка му. Финландската полиция просто нахлула в църквата и го откарала със себе си. Затворили го в малка килия в Хелзинки през нощта. Не скрил нищо.

Свързал се със съветската мафия още в края на седемдесетте, направил така наречената данъчно-техническа грешка, поседял в затвора и после заминал за Швеция отчасти за да се отърве от мафията. Омотал със себе си един от замесените руснаци, Владимир Рагин, не бил сигурен дали кланът го обвинявал заради това. Не се осмелявал да рискува.

Тръгнал за Гьотеборг, взел пари назаем и направил малък ресторант, така се свързал с колегите Гуидо Касола и Рогер Хакзел. Касола и Хакзел скоро разпърдяли гърнетата и се разделили. Хакзел се събрал с Малинен, заедно отворили „Кълцано и смляно“ във Векшьо в края на осемдесетте.

Но после мафията отново го открила, сега вече руско-естонската, и тъй като бил въвлякъл един от руснаците, се страхувал до смърт и бил съгласен на всичко. По време на делото във Васа и той, и руснакът били защитавани от блестящ млад адвокат, чието име не си спомнял; измъкнал се доста по-леко, отколкото предполагал, че било възможно, но страхът останал. Така се появили Игор & Игор и започнали да доставят естонска водка. Това било всичко.

Йелм наблюдаваше Сьодерстет много внимателно, докато Нурландер разказваше. Бледият финландец през цялото време гледаше в масата.

— Йелм се е справил блестящо във Векшьо — приключи Нурландер изненадващо.

Пред тях седеше един нов Виго. Изцелен. Беше захвърлил патериците и махнал превръзките около ръцете. Раните бяха зараснали и белезите се розовееха като малки цветчета върху косматите му ръце. Движеше ги някак по-лесно. Изцелен и прероден, помисли си Йелм. Разпнат, изцелен и прероден.

Шещин Холм не беше пожънала успех в Малмьо. Починалият Роберт Гранскуг, петият клиент на Белия Джим, нямаше наследници, така че съдбата на записа с Мистериозо оставаше неизвестна. Вероятно бе изхвърлен.

Йелм и Холм си размениха по няколко погледа, без да могат да ги разтълкуват.

Хюлтин се изкашля високо и добави към все по-гротескните и заприличващи на лабиринт писания на бялата дъска още една стрелка. Тя сочеше към Векшьо.

— Съгласни ли сте всички, че сега идва ред на Ловиседал? — попита той. Прозвуча като истински, а не реторичен въпрос. Дори чакаше отговор.

Никой не отговори ясно, но всички измрънкаха по нещо. Шефът продължи:

— Там се срещат извършителят и жертвите, с изключение на Странд-Юлен. Останалите трима: Дагфелт, Карлбергер и Брандберг, са участвали в управлението на Ловиседал известно време. Да си представим следния сценарий: концернът Ловиседал се опитва да се наложи сред таблоидната преса в Талин, както вече е направил в Санкт Петербург, Виктор Х се намесва, Ловиседал отхвърля така наречената закрила и получава заплахи; продължава да отказва и получава предупреждение — момчетата за всичко Игор & Игор, т.е. Александър Брюсов и Валери Трепльов, започват да убиват представители на управителния съвет. Правят пауза след трите убийства, две по предназначение — Дагфелт и Карлбергер — и едно за заблуда — Странд-Юлен, за да видят дали Ловиседал ще реагира. Никаква реакция. Упорито отказват. Тогава Игор & Игор отново се хващат на работа, командвани директно от Виктор Х. Енар Брандберг е вероятно само първата жертва на нова серия убийства. Звучи ли ви разумно?

— Трудно можем да си представим нещо по-разумно — обади се Гунар Нюберг.

— Има още една уловка, освен Странд-Юлен — каза Хорхе Чавес. — Дагфелт, Карлбергер и Брандберг са били заедно част от управлението на Ловиседал за кратко, през деветдесет и първа. Дагфелт от осемдесет и девета до деветдесет и трета, Карлбергер от деветдесет и първа до смъртта си и Брандберг от осемдесет и пета до деветдесет и първа, когато става депутат. Засекли са се през една-единствена година — деветдесет и първа. По време на убийствата само Карлбергер е бил член на управителния съвет. Един от четирима.

— Вероятно още през деветдесет и първа са започнали да проучват естонския терен — каза Хюлтин. — На прицел е управлението от онова време. Може би просто списъкът им е стар, но не е изключено и да е умишлено: точно тогава, през деветдесет и първа, направихте грешката на живота си, като се опитахте да проникнете в запазена територия. Във всеки случай това е най-разумното обяснение, с което разполагаме.

— Съществува още едно „но“ — намеси се Виго Нурландер. — Юри Маарйа и Виктор Х ме оставиха жив само за да докажат невинността си. Прочели сте онова прикрепено писмо.

— То нито доказва, нито опровергава нещо — възпротиви се Хюлтин.

— Видях изненадата, изписана на лицето на Маарйа, когато ги обвиних. Беше абсолютно неподправена.

— Твоят Юри Маарйа прекарва бежанци. Изненадал се е, добре, но Виктор Х изненада ли се? Така и не си видял лицето му, ако изобщо е бил там. Игор & Игор може би действат под пряката заповед на Виктор Х, без посредници. Напълно възможно е.

Виго Нурландер кимна не много убедително.

— Чавес разполага със списък на управителния съвет на Ловиседал през деветдесет и първа — продължи шефът. — Колко от членовете са живи?

— Седем по списък, шест в действителност. Един е починал от естествена смърт.

— Шестима. Трябва на всяка цена да ги държим под око. Няма по-подходящи жертви от тях.

Хюлтин надзърна в листовете си и продължи:

— Аз самият се заемам с тогавашния и настоящ председател Якоб Лиднер. Разпределете си останалите петима. Притиснете ги малко, проверете дали знаят нещо, дали се страхуват, дали искат охрана, която и бездруго ще получат, независимо от желанията им. От тази вечер назначавам денонощна охрана на управителния съвет на Ловиседал. И разбира се, обявявам Игор & Игор за общонационално издирване. По всяка вероятност те са убийците, които търсим. Хайде, на работа.

Хюлтин напусна стаята през тайнствената врата. Отрядът се събра около масата, за да си разпредели останалите членове. Предишното разписание с едно убийство всяка втора нощ очевидно вече не важеше. Иначе още предната нощ, на деветнадесети срещу двадесети май, която Йелм прекара в смущаващ, странен сън в тясна стая в полицията, щеше да се появи нов труп. Стремежът към симетрия се беше сгромолясал като пясъчна кула; единствената константа беше нощта, така че през деня имаха достатъчно време за разговори с потенциалните жертви. Трябваше да открият следващата, преди да е станало късно.

— Чудя се дали съществува метод в избора — каза Сьодерстет. — Ако отстраним Странд-Юлен, следват подред Дагфелт, Карлбергер, Брандберг. Д-К-Б. Има ли някого с А?

Нямаше. Така че просто ги разделиха. Един остана без евентуален заподозрян. А не биваше. Споразумяха се Сьодерстет и Йелм да работят заедно.

Йелм тръгна към стаята на Сьодерстет и Нурландер; беше облякъл дънковото си яке, готов за отлитане. Нурландер с нетърпение се впусна в първата си задача след Талин, жив, макар и не чак толкова пъргав — накуцваше леко от раните по краката.

Сьодерстет се протегна за вехтото си яке на куката от вътрешната страна на вратата. Йелм го спря и затвори.

— Само едно нещо се чудя — каза той, като не сваляше очи от колегата си, бивш адвокат във Финландия, един от най-добрите, защитник на мафиота Яри Малинен през февруари 1979. — Защо полицай?

Арто Сьодерстет го погледна също толкова упорито, след което откачи якето си.

— За какво говориш? — попита, но всъщност не задаваше въпрос. Бавно се облече.

— И защо Швеция?

Сьодерстет се предаде. Тръшна се на един стол и започна приглушено:

— Защо Швеция, е ясно: във Финландия бях вече белязан, името ми беше известно. Бях преуспяващият млад адвокат, който спасяваше представители на обществото с дебели портфейли от най-големи беди. Не можех да постъпя другояче във Финландия. — Направи кратка пауза и погледна към Йелм, който за пръв път видя кльощавия финландец толкова сериозен. Изражението на лицето му беше сурово. Той продължи: — Защо полицай — не е чак толкова ясно. През осемдесета бях на двайсет и седем и току-що бях станал съдружник във фирмата Коивонен, Кранц & Сьодерстет. Много мило. Всичко, към което се бях стремил през краткия си, изключително целенасочен живот, се беше случило. Но попаднах на дело с един истински шибаняк. Нищо ново; такива бях защитавал през целия си съзнателен живот дотогава. Но този път нещо излезе извън контрол. Зад почтителния му външен вид се криеше най-отвратителното поведение: занимаваше се със секс търговия, която не подлежеше на описание… В затворената Финландия, страната, която почти отказваше да приема имигранти, се вливаха потоци от дрогирани азиатки, които се продаваха… на търгове. Аз естествено го отървах, така че можеше да продължи с бизнеса, но нещо в мен се прекърши. В този безупречен тип с лъскава фасада и противно поведение видях цялото си бъдеще. Цялата помия се изля върху мен. Заминах за Швеция със семейството си, станах шведски гражданин и се опитах да премина в нелегалност. Преживях няколко кучешки години, преди да стана полицай, вероятно за да се опитам да променя системата отвътре; същата, която си мислех, че съм видял в целостта й, от главата до петите. Но както обикновено, нещата не се променят отвътре. Прославих се като доста конфликтно ченге в Стокхолм, отзоваха ме във Вестерос и останах там. Може да се каже, че потънах в нелегалност още веднъж, полицейската работа се превърна в рутина, създадох голямо семейство и прочетох възможно най-много книги, вместо да залагам повече на служебните задължения. Стана от само себе си. Хюлтин като че ме изрови от архивите, не ме питай как. Край.

Сьодерстет стана. Беше претърпял пълна промяна в очите на Йелм. И то сериозна. Пред него стоеше човек, отстоял моралната си позиция; приел да захвърли целия си живот, да смени страната, езика и съществуването заради разбиранията си. Това се нарича почтеност, помисли си Йелм.

В този прекрасен слънчев предобед на двадесети май Якоб Лиднер, председател на управителния съвет на Ловиседал, се намираше в дома си в Лидингьо. Ян-Улув Хюлтин паркира волвото пред внушителната сграда и натисна звънеца, който се чу високо, с известно закъснение във всичките стаи на къщата и в градината отзад. Лиднер се показа иззад ъгъла. Беше възрастен, впечатляващ мъж с императорски поглед и бял халат с монограм. Посребрената му коса седеше разрошена, като че току-що беше излязъл от банята. Когато се приближи, замириса на хлор.

— Престанете да ме притеснявате — обърна се към Хюлтин и продължи, без комисарят да успее да вземе думата. — Имам достатъчно издатели. Приемете, че съм обикновен пенсионер, който мечтае да преживее старостта си на спокойствие. Спрете да ме тормозите относно проблемите в борда. Знам, че на всяка цена искате да притиснете хората от борда, но ние се опитваме да правим бизнес.

Най-сетне млъкна, за да си поеме дъх.

— Нима ви приличам на журналист? — попита Хюлтин и сложи кръглите си очила за четене.

— Доста — каза Лиднер и се сепна. — Но май не сте, нали?

— Комисар Ян-Улув Хюлтин. Водя разследването за убийствата по етажите на властта, поне медиите ги определят така.

— Аха — възкликна Лиднер. — Отряд А. Подходящо наименование, за разлика от преса А.

Хюлтин се подразни, но умело го прикри.

— Уверявам ви, че медиите нямат достъп до този тип информация…

Якоб Лиднер неволно се засмя.

— Но за бога, комисарю, разбирате много добре, че подобно нещо не може да се държи в тайна. Бизнес средите са застрашени.

— И не само те — допълни Хюлтин в опит да вземе инициативата. — Управителният съвет на Ловиседал от деветдесет и първа е особено застрашен.

Лиднер продължи да се смее непринудено.

— И какво ви кара да направите това заключение? Директор Странд-Юлен също ми беше добър приятел, но нямаше нищо общо с концерна. Насочете вниманието си по-скоро към управлението на Сюдбанкен; известно време през деветдесета и четиримата участваха в него.

Прозренията на Лиднер за същината на разследването бяха удивителни. Хюлтин се владееше по навик и отговори рязко:

— Доколкото знам, Сюдбанкен не е била в контакт с руско-естонската мафия, за разлика от Ловиседал. Но вие все още отказвате да работите с мафията, нали?

Председателят го погледна с известно раздразнение, все едно гледа жужаща муха, изправен пред важни дела.

— Разбира се — беше кратък. — Те все още са дразнеща част от пейзажа. Но ако си мислите, че това е дело на мафията, наистина се заблуждавате.

— Откъде знаете? — възрази Хюлтин.

— Най-малко от това, което се случи с вашия детектив в Талин.

Хюлтин беше на ръба да избухне. Гледаше настървено рошавите вежди на Лиднер.

— Трябва да ви попитам откъде сте толкова вещ в разследването, господин Лиднер — каза възможно най-спокойно.

Сбърканото произношение на името с ударение на „е“ би могло да бъде толкова ефективно, колкото използването на погрешна титла, но старецът не се хвана.

— Имате право да питате толкова, колкото аз имам право да не отговарям.

Хюлтин се предаде.

— Националната и стокхолмската полиция ще ви охраняват двадесет и четири часа. Надявам се, ще изтърпите присъствието им няколко дни.

— Парите на данъкоплатците могат, както винаги, да се използват много по-ефективно — не пропусна да отбележи бизнесменът, обърна му гръб и си тръгна.

След около две минути Ян-Улув Хюлтин направи същото.

25.

Мина седмица, без нищо да се случи. После се случи нещо, което щеше да се окаже решаващо.

Отдел „Престъпления“ на стокхолмската полиция направи рутинна проверка на нелегален клуб за хазарт в центъра. Въпреки залепената модерна козя брадичка и нахлузените очила с рогови рамки, както и обръснатата глава, единият от играчите беше разпознат от бдителен полицай на име Окесон.

Играчът беше Александър Брюсов, по-стройната половинка на Игор & Игор. И сега седеше безмълвен в ареста, а членовете на отряд А надничаха през малкото прозорче на вратата, един по един, като любопитен ученически клас.

Хюлтин се обърна към полицая, който беше заловил Брюсов. Окесон изглеждаше доста отегчен и чакаше с нетърпение да се прибере вкъщи.

— Нито дума?

Окесон поклати глава.

— Как ли не се опитвах да го принудя през цялата нощ. Играе си на глухоням.

— Добре — каза Хюлтин. — Отлично, Окесон. Прибирай се вкъщи да поспиш.

Окесон си тръгна. Надяваха се, че не възнамерява да шофира. Служителите от отряд А пристъпваха от крак на крак в коридора. Надзирателите ги наблюдаваха с известно снизхождение.

— Влизам със Сьодерстет — обяви Хюлтин и позволи на охраната да отвори стоманената врата. — Останалите могат да си тръгват — добави и се вмъкна.

Сьодерстет направи извинителен жест и го последва.

Никой не помръдна. Редуваха се на прозорчето. Надзирателите престанаха да им хвърлят снизходителни погледи.

Хюлтин и Сьодерстет се настаниха срещу Александър Брюсов. Не приличаше много на мъжа от полицейската рисунка.

Сьодерстет заговори пръв. Всеки поставен въпрос повтаряше два пъти: първо на шведски, после на руски. Разговорът течеше доста тегаво.

Брюсов започна с настояването за адвокат. Искането бе съпроводено с неясни препратки към националната сигурност; безпогрешен метод. На останалите въпроси, включително за записа на Монк, Брюсов отговори с иронична усмивка. Дори се осмели да каже на Сьодерстет:

— Тебе те познавам.

През останалото време мълчеше. Докато не чу следния въпрос:

— Къде е Валери Трепльов?

Тогава се разсмя високо и каза на чист шведски:

— Това, драги господа, е въпрос от дълбоко религиозно естество.

После млъкна.

Главният прокурор доста се озори по време на досъдебното производство. Не само заради преобладаващата липса на доказателства; представена с реторичните сарказми на известния адвокат Рейнолд Рангсмюр, тя изглеждаше направо нелепа.

Отряд А, който, напълно обезоръжен, се беше пръснал по зрителските места, не се вълнуваше толкова от въпроса дали половинката на дуета Игор щеше да се измъкне, колкото от това, как един от най-видните и определено най-скъпи адвокати се бе оказал защитник на руски контрабандист на алкохол.

Бяха свидетели на боксов мач, Тайсън срещу Лилен Еклунд[1], който логично завърши със строги порицания както на прокуратурата, така и на полицейските власти за пилеенето на времето и ресурсите на съдебната система с подобен, предварително ясен казус.

При това освободеният Александър Брюсов успя да потъне вдън земя още в Кметството. Никой не го видя да напуска сградата.

— Какво всъщност се случи? — осмели се да попита Гунар Нюберг след следобедната оперативка в Централата за бойна готовност. Облаците на разочарованието все още се стелеха над отряд А. Между тях, седнал на края на масата, бе и сразеният командир Хюлтин, който умишлено премяташе молива между пръстите си. Без да вдигне поглед от този Сизифов труд, мрачно каза:

— Въпросът е много прост. Разполага ли бандата на Виктор Х с достатъчно ресурси и контакти из шведското правосъдие, за да измъкне толкова лесно Александър Брюсов? Или на какво се натъкваме?

Въпросът остана да виси във въздуха, въпреки че беше зададен, за да получи отговор.

Доколкото беше възможно, отрядът се опита да съдейства на стокхолмската полиция и се нагърби до голяма степен с нощната охрана на членовете на управителния съвет на Ловиседал. Йелм прекара една нощ при мъж на име Бертилсон и друга при някой си Шрьодениус. Бе успял да преспи и няколко нощи вкъщи, в Норшборг.

Нямаше никакъв контакт със Сила на Даларьо. Не му бе оставила избор и това щеше да си остане една от мистериите на женското поведение. Най-лошото, което можеше да направи, бе да се натрапва. Беше видял самотата й. А и Дане, и Тува имаха собствен живот. Дане прекарваше повечето време сам в стаята си, Тува с приятелката си Мила, чиито родители навярно сърдечно обещаваха да се грижат за нея, но същевременно, поне така му се струваше, му хвърляха укорителни погледи.

Пълнеше фризера с храна, чудейки се кой всъщност трябваше да бъде упрекван и за какво. Според Тува петното на бузата му приличаше на астрологичен знак, но не можеше да се сети на кой. Едва на следващата сутрин, точно когато се готвеше да тръгва, дъщеря му каза, че прилича на Плутон — П с малка водоравна чертичка. Чудеше се какво означава. Весело и невинно Тува му беше отговорила, че няма ни най-малка представа.

— Ще дойдеш ли на последния учебен ден? Мама ще дойде.

— Ще се опитам — не обеща и усети силен спазъм.

В колата към града си мислеше какво представляваше Плутон за Тува: сладко Дисни кученце, най-отдалечената планета в Слънчевата система или архаичен бог на смъртта.

Когато влезе в стаята, Чавес още не беше включил компютъра си. Стори му се доста странно. Седеше и въртеше мелничката за кафе.

— Скоро ще дойде юни — каза той вяло.

— Някакви планове за лятото, които ще бъдат замразени? — попита Йелм и седна.

— Това като че е точната дума — отговори Чавес и погледна навън през малкия прозорец, откъдето надничаше ясносиньото небе. После като че ли си спомни нещо:

— Да, сетих се — каза, позовавайки се на доста неуслужливата си памет. — Някакъв мъж се обади. Ще те потърси отново.

— Кой?

— Не знам. Забравих да го попитам.

Йелм предпочете да не се заяжда за допуснатата груба служебна грешка.

— Как звучеше?

— Как звучеше? Май имаше гьотеборгски акцент.

— Аха — каза Йелм. Надеждата започва да се връща. Набра дълъг номер и зачака.

— Хакзел? — зяпна в слушалката. — Обажда се Йелм.

— Мисля, че си спомних нещо — пращеше гласът на Рогер Хакзел от ресторанта „Кълцано и смляно“ във Векшьо. — Случи се нещо преди няколко години, когато бях пуснал джаз в кръчмата.

— Стой, където си — заповяда Йелм и се запъти към коридора. — Идвам. — После се обърна към Чавес: — Предай на Хюлтин, че аз и Шещин сме във Векшьо. Ще се обадим.

— Чакай! — извика латиноамериканецът след него.

Йелм нахлу в стая 303. Гунар Нюберг и Шещин Холм седяха и пееха грегориански псалм. Зяпна ги с изненада. Довършиха псалма, без да му обърнат внимание. Чавес го удари с вратата по гърба и също спря. Последваха аплодисменти от колегите. След което Йелм каза:

— Мисля, че имам нещо за записа във Векшьо. Ще дойдеш ли с мен?

Шещин Холм го погледна и без да каже дума, облече малкото си черно кожено яке.

— Ще има ли място и за мен? — попита Чавес.

Тримата отлетяха за Векшьо. Присъствието на Хорхе направи невъзможни всякакви интимни разговори между Пол и Шещин. Но никой от тях не възрази. Гледката в тунела като че се връщаше.

Рогер Хакзел ги чакаше в „Кълцано и смляно“. Ресторантът току-що беше отворил за подранили с обяда гладници. Минаваше единадесет часът. Хакзел ги покани в офиса си и остави работата на самотна сервитьорка. В стаята се чуваше високо Мистериозо. Хакзел спря касетофона, който беше настроен да повтори парчето.

— Да — каза той и им махна с ръка да седнат на дивана. — От няколко дни имам чувството, че тази мелодия е необичайна; слушам я като обсебен. И се сетих защо. Беше късно вечерта преди няколко години. Бяхме отворили от известно време и единствени ние работехме до три. Понякога настъпваше безпорядък, всичките нощни птици се събираха тук. След време ни отнеха разрешението, сега работим само до полунощ. Онази нощ беше всъщност доста празно, тъкмо щях да затварям. Бяха останали само двама клиенти. Единият от тях, Антон, цяла грамада ви казвам, поиска да чуе точно това парче. Тъкмо беше свършило и го смених с ново, но рок музика. Антон обаче побесня и настоя да върна джаза. Пъхнах обратно касетката и съм убеден, че беше това парче. Тогава той изкрещя, нахвърли се върху другия и започна да го удря; спомням си го като днес, беше много неприятно, крещеше едно и също нещо през цялото време, не мога да се сетя какво, говореше доста неясно, беше пиян като свиня, а аз умирах от страх. Първо удари няколко крошета в стомаха на другия, после ритник в коляното и слабините, последвани от истински шибан нокаут направо по мутрата, така че зъбите му се разхвърчаха. Мъжът се строполи на пода и Антон започна да го рита. И все пак поваленият не изгуби съзнание, побеснелият го налагаше, а той само го гледаше с учудване. Накрая получи толкова силен ритник, който би могъл да го убие. Спомням си, че само изкрещях. За щастие Антон се отказа да го повтори, вместо това грабна една бутилка, запрати я в стената и излезе. Помогнах на пребития да стане. Беше в окаяно състояние, зъбите дрънчаха под езика му и той ги изплю един по един. Едната ръка висеше отпуснато под ъгъл. Изпитваше ужасна болка в стомаха и слабините. Ще се обадя на полицията — казах — и за линейка. Не, възпротиви се, той беше напълно прав. Това всъщност каза за ненормалника, който току-що здравата го беше подредил: „беше напълно прав“. Добре, помислих си, хубаво е, че не трябва да викам полицията. Щях да изгубя разрешението за работа през нощта. Помогнах му да спре кървенето и после просто си тръгна. Това беше всичко.

— И предостатъчно — каза Йелм. — Този Антон, кой е той?

— Казва се Антон Рудстрьом. Имаше фитнес в града, може би през деветдесета. Но по време на случката, май година след това, през пролетта, фитнесът беше фалирал. Беше взел заем от банка без гарант, знаете как ставаше в началото на деветдесетте, и после не можа да го върне. Всичко се случва в края на осемдесетте. Когато стана това в бара, Антон тъкмо бе започнал да пие. Сега е пълен пияница, един от тези, които се влачат на социални помощи и висят пред магазина за алкохол.

— Въпреки че все още изглежда като културист — каза Йелм и се замисли за играта на съвпадения.

Рогер Хакзел, Шещин Холм и Хорхе Чавес го погледнаха озадачено.

— Точно така — потвърди Хакзел. — Май все още тренира.

— А другият? — попита Чавес. — Жертвата? Кой беше той?

— Не знам. Никога не го бях виждал преди и никога не го видях след това. Едва ли беше тукашен. Но беше специалист по дартс, спомням си. Стоеше с часове и се целеше в мишената.

— Дартс? — повтори Шещин Холм.

— Забиване на стрелички в мишена — поясни домакинът.

Седеше сред компания, която си подаваше бутилка „Росита“. Беше най-младият и най-якият на пейката.

— Мислех, че пиеш само водка — каза Йелм.

Антон Рудстрьом веднага го позна.

— Виж ти — зарадва се той. — Стокхолмчанинът с дегустацията. Уважаеми господа, този мъж ми подари половинка водка, за да пия още повече водка.

— Мамка му, бях сигурен, че си измисляш — каза беззъбо старче и подаде ръка на Йелм. — С удоволствие ще участвам в нова дегустация.

— Но този път няма да има — категоричен бе Йелм, показвайки полицейската си карта. — Разпръснете се.

Рудстрьом също се опита да се отдръпне, но без успех.

— Сега искаме да ни разкажеш за побоя в „Кълцано и смляно“ през пролетта на деветдесет и първа — каза Йелм и седна до него. Чавес и Холм останаха прави. Никой от тях не се чувстваше особено внушителен до огромния Рудстрьом.

— Нищо не знам — свъси се той.

— Не сме тук, за да те арестуваме заради него. Полицията дори не е била уведомена. Постарай се да отговаряш възможно най-точно и ще получиш повече от половинка, обещавам. Първо искаме да знаем защо си настоял да слушаш точно Мистериозо на пианиста Телониъс Монк, когато си пребил от бой онзи другия.

Антон Рудстрьом се замисли. Трябваше да преплува литри етанол, за да стигне до другия бряг. Заклатушка се по летливия пясък.

— Спомням си бегло, че щях да пребия един човек. Беше, след като нещата започнаха да загрубяват.

— Имал си фитнес…? — Йелм опипваше почвата.

— „Аполо“ — отвърна Рудстрьом самоуверено. — „Аполо Джим“. Мамка му.

— Разкажи за него.

— Хм. Да видим… Тренирах при Карлос много години и той накрая ме назначи на работа. Един ден минавах покрай атрактивно, свободно помещение в центъра, с малко солена цена, някакъв бивш магазин. Хрумна ми да се отбия през най-близката банка и да попитам за заем, за да отворя фитнес на това място. Беше просто приумица, нямах кой знае какви очаквания и гаранции, но не щеш ли, излязох със солиден заем в джоба. Така беше по онова време; пъхаха ти парите в ръцете. Купих най-доброто оборудване и създадох най-прекрасния фитнес. От само себе си се разбираше, че няма да оцелее в малкия Векшьо. Мина половин година или там някъде и фалирах. Озовах се с дългове за милиони, без наистина да разбера как се случи. Отнеха ми всичко просто ей така.

Рудстрьом щракна с пръсти и се запъти към по-любими ловни полета. Йелм предпазливо го бутна обратно.

— По това време си посетил „Кълцано и смляно“. В онази нощ сте били само собственикът, ти и още един в кръчмата. Скоро е щяла да затвори. Било е полунощ. Спомняш ли си?

— Слабо — каза Рудстрьом. — Мамка му, трябва да пийна.

— После ще пиеш до насита. Опитай се да си спомниш.

Антон Рудстрьом отново се потопи в замъгленото си съзнание.

— Стоеше в ъгъла и хвърляше стрелички. Нима беше тогава? Не си спомням…

— Да, тогава е било. Продължавай.

— Да… Стоеше там и хвърляше шибаните си стрелички още когато влязох. Беше пълно, но той стоеше в ъгъла и хвърляше, час след час. Започна да ме дразни.

— Защо?

— Някой каза нещо по-рано вечерта… Нещо, което ме накара да се фиксирам в него. Иначе беше доста невзрачен, или поне така ми се стори… Но някой каза, че той… че той…

Рудстрьом беше на път да се измъкне между пръстите им. И тримата го усетиха.

— Той каза ли, или направи ли нещо? — попита Чавес бързо. — Държеше ли се дразнещо? Или по-скоро имаше ли нещо дразнещо в него самия? Някакво качество? Що за човек беше? Каква професия имаше? Имигрант ли беше?

— Нещо в него самия, точно така — каза Рудстрьом и погледна учуден Чавес. — Нещо в него ме вбеси и колкото повече бири поглъщах, толкова по-разярен ставах. Обра парсата за цялата помия, която се беше изляла върху ми.

— Защо точно той? — поде Йелм.

— Беше банкер — отговори Рудстрьом ясно. — Такъв беше. Някой каза, че работел в банка. В крайна сметка това ме извади от равновесие.

— В града?

— Не, мисля, че в някакво забутано място. Не знам. Не беше родом от Векшьо, почти съм убеден. Нямам никаква представа кой беше. Но беше дяволски добър на дартс. Надявам се да не съм го наранил сериозно…

Спогледаха се, и четиримата.

— Май е бил доста натрошен — каза Йелм. — Макар и по-различно от твоите представи.

Ченгето навря две банкноти в ръцете на Рудстрьом, който изглеждаше напълно потопен в спомени, смятани за отдавна изтрити от алкохолизираното му съзнание.

— Мамка му, как го напердаших — продължаваше пияницата. Няколко сълзи се стекоха по белязаната от стероиди буза. — Мамка му.

Тъкмо се канеха да тръгват, когато Шещин Холм клекна до него.

— Трябва да те попитам нещо, Антон. Защо беше настоял да слушаш Мистериозо, докато го налагаше?

Погледна я право в очите.

— Адски добро парче — отговори, без да го увърта. — Въпреки че съм забравил как звучеше.

Полицайката леко го докосна по ръката.

— Но той навярно не е — каза тя.

Решиха да се поразсеят в нещо, което приличаше на кафене, с масички отвън, докато не им сервираха сандвичи с голямо „М“ на опаковките. Оказа се, че са седнали на терасата на „Макдоналдс“, която гледаше към голямата търговска улица на Векшьо. Беше следобед.

— Мистериозо — каза Шещин. — Типична игра на думи в стил Монк. Носи нещо недоловимо. Зад мистерията се стеле мъгла. Когато казваш думата, не долавяш мъглата. Крие се зад изречена дума. И въпреки това я има. Долавя се и в мелодията. Мистерията съществува, навярно неуловима, но физически осезаема. Мъглата е по-трудно различима. Точно в нея се губим.

Йелм се беше загубил. Нещо някъде му се изплъзваше, беше се шмугнало покрай него, но не и изчезнало, усещаше го с цялото си тяло. Нечии думи. Нещо се опитваше да го побърка.

— Още ли не си разбрал какво е? — попита Чавес и отхапа от сандвича.

— На езика ми е — отвърна Йелм.

— Знам как се чувстваш — дъвчеше Чавес. — Като във Фолти Тауърс, нали? Неприятен гост получава три пъти погрешно ястие. Съпругата на Базил, как се казваше, Сибил? Най-накрая нарочно обърква ястията. Базил процежда през зъби: знам как се чувства.

— Какво общо имат чувствата на Йелм с филма? — учуди се Холм.

— Нищо. Просто си говорим.

Банка, помисли си Йелм и се зарови в банката на паметта си. Но не откри нищо.

— Какво ще правим, ако не се сетиш? — попита Чавес. — Нима ще подредим в дълга редица всички банкови служители в Смоланд и ще накараме господин Алкохолика да ги огледа един по един?

— Редно е да е получил лекарска помощ за зъбите и счупената ръка, ако изобщо е била счупена — разсъждаваше полицайката.

— Все още разполагаме само с предположения — мляскаше Чавес. — Не можем да ги представим на Хюлтин. Не и сега. Бил е малтретиран на фона на Хакзеловия запис на Мистериозо, но все още сме на доста голяма крачка разстояние от това, да получим записа.

— Нещата са свързани — не се предаваше Йелм.

— Добре — съгласи се Чавес. — Нима допускаш нещо общо с Игор & Игор! И с право. Записът е единствената връзка между побоя през пролетта на деветдесет и първа в кръчма във Векшьо и съветските куршуми в стокхолмските стени на висшето общество. Пътят му от кръчмата до палата в Салтшьобаден е идентичен с този на Игор & Игор. Взели са го от Хакзел като част от заплащането на естонската водка на петнадесети февруари.

Йелм поклати глава. Всичко беше обвито в мъгла. Мистериозо.

— Нека да погледнем от позицията на пребития банков чиновник — предложи Шещин Холм. — Според Хакзел веднага след побоя той казва, докато плюе зъби: Той беше напълно прав. За извършителя! Странно, нали? Годините минават, раните зарастват, но пластовете на недоверие, объркване, безсилие също се наслояват…

— Гняв! — извика Йелм и рязко стана.

— Да, и гняв — повтори Холм и го погледна с изненада.

— Не, не, Гняв с голямо Г. Юнас Вреде[2] от местната полиция. Нали името му означава гняв. Той спомена нещо за инцидент в банка. Загубих се сред непрекъснатото повтаряне на думата инцидент. В Албертсбуда или някъде там. Мамка му, колко е часът?

— Три и половина — отвърна Чавес. — Какво ти става?

— Трябва да отидем в полицията — каза Йелм и тръгна.

Криминален инспектор Юнас Вреде подаде ръка на тримата от Националната полиция, които влязоха в малкия му офис. Накрая от престараване хвръкна горното копче на ризата му.

— Спокойно — каза Йелм. — Седнете.

Вреде изпълняваше заповеди. Седна привидно успокоен. Приличаше на чувал със слама.

— Когато бях тук, спомена за предишна намеса на Националната полиция. Ставаше дума за банков инцидент някъде…

— Точно така — обнадежди се Вреде. — В Алготсмола. Но вие, разбира се, знаете за него. Началството имаше представител тук. Така и не спомена името си, от съображения за сигурност. Той потули всичко. Нищо не изтече в медиите. Доста се гордея с това: при нас не изтича информация. Дори персоналът на банката си държа езика зад зъбите. От инстинкт за самосъхранение, предполагам.

— Какво се случи?

— Вашият човек взе всички документи, така че вие, естествено, знаете…

— Просто ни разкажи всичко, което си спомняш.

Вреде изглеждаше малко неориентиран, когато не можеше да използва компютъра си.

— Хм, да видим. Случи се на петнадесети февруари тази година. Персоналът пристигнал в банката сутринта и отворил трезора, вътре открил труп. Липсвало и голямо количество пари. Незабавно се свързахме със Стокхолм. Беше истинска мистерия. Вашият човек дойде и се погрижи за цялото разследване. Това беше всичко.

— Нашият човек… — каза Чавес.

— Петнадесети февруари… — подчерта Холм.

— Разкажи за трупа — подкани Йелм.

— Пристигнах пръв в банката. Аз се свързах със Стокхолм. Сметнах за мое задължение да задържа целия персонал на място, докато пристигне вашият човек. Той много ме похвали и нареди на присъстващите полицаи и на банковия персонал да запазят случилото се в тайна. Пръв инспектирах обстойно трупа. Беше едър, набит, як мъж. Някакво приспособление, вероятно тънко шило, беше пронизало окото му и попаднало директно в мозъка. Отвратителна гледка.

Вреде изглеждаше по-скоро възбуден, отколкото отвратен.

— Но всичко това ви е известно, нали? — упорстваше той.

— Добре — доволен бе Йелм. — Можеш ли да се свържеш с банковите служители, присъствали тогава, и да ги накараш да се съберат в банката в Алготсбога, докато стигнем дотам.

— Алготсмола — поправи го Вреде и набра номера на банковия клон.

Самият Юнас Вреде седна зад кормилото на полицейската кола, с която изминаха петдесетте километра от Векшьо. Слънцето приближаваше хоризонта.

Вреде се беше разпалил и се опитваше най-изкусно, което ще рече, с голяма доза нахалство, да ги накара да разкрият защо всъщност бяха дошли. Но те не обелиха нито дума. Виждаха само тесен, тесен тунел пред себе си. И той водеше към серийния убиец.

Вреде почука силно на заключената врата. Плаха дребна женица на средна възраст дойде и им отвори. Само един по-възрастен господин в раиран костюм се мяркаше.

— Това са директорът Алберт Йозефсон и касиерката Лисбет Хед.

Полицаите ги изгледаха скептично.

— Целият персонал? — попита Чавес.

Лисбет Хед им поднесе прясно кафе. Поеха чашите машинално. Йозефсон се изкашля и започна да говори с писклив, педантичен глас.

— Сполетя ни съкращение на персонала през февруари тази година, икономии, включващи и намалено работно време. Част от политиката на банката за затягане на коланите като последица от лошите години в края на миналото и началото на настоящото десетилетие.

— Значи обикновените чиновници трябваше да заплатят цената за провалилите се спекулации и абсурдната кредитна политика на големите началници, които впоследствие се оттеглиха като мултимилионери? — попита Йелм. Звучеше като Сьодерстет.

— Доста логичен поглед върху нещата — каза Йозефсон равнодушно. — Факт е, че този… — вдигна очи към Вреде — инцидент… се случи в деня, в който въведохме новото работно време. Персоналът също беше намален наполовина. Отворих трезора и намерих… ослепения…

Ослепеният, помисли си Йелм.

— Това е трезорът — посочи Йозефсон. Влязоха вътре. Нямаше нищо за гледане.

— Значи сте го открили заключен тук? — попита Чавес.

— Можете да си представите шока — вметна Йозефсон, без да изглежда особено шокиран.

— Спомняте ли си как изглеждаше… ослепеният? — обади се Йелм.

— Голям. Всъщност, огромен.

— Истински бик — изненада ги Лисбет Хед.

— Прободен от матадора — още по-изненадващ бе Чавес.

Шещин Холм зарови в чантата си и извади скицираните портрети на Игор & Игор. Решителният момент бе настъпил.

— Един от тези двамата мъже ли беше? — попита тя. Йелм не разпозна гласа й. Стори му се, че звучи като в тунел.

— Ето защо ми беше позната тази скица! — извика Лисбет Хед. — Беше във вестника няколко дни!

Юнас Вреде стоеше като закован. Как бе успял да го пропусне! Чао, повишение! Чао, Национална полиция!

— Знаех си, че съм виждала тази мутра някъде! — продължи касиерката. — Но изобщо не ми е хрумнало за трезора. Опитах се по всякакъв начин да го забравя. Беше ужасно.

— Той беше — Йозефсон кимна и посочи скицираното лице на Валери Трепльов. — Макар в действителност да изглеждаше малко по-различно.

— Вреде? — Холм обърна рисунката към пребледнялото ченге, което само кимаше, без да издава и звук. Чао, курс за комисари.

Йелм, Холм и Чавес разговаряха само с поглед. Все още не бяха достигнали кулминацията. Йелм закрачи към вътрешната част на офиса, зад стената, която разделяше представителната част. Постоя. После махна на Холм и на Чавес. Дълго гледаха мишената за дартс на стената.

Вреде, Йозефсон и Хед ги последваха.

— Да, все още виси тук — каза Лисбет Хед. — Сърце не ми даваше да я сваля.

Този път Чавес зададе въпроса:

— Кои двама са били уволнени на петнадесети февруари?

— Миа Линдстрьом — отговори Хед.

— И Йоран Андершон — допълни Йозефсон.

Йоран Андершон, завъртя се в мислите и на тримата.

— Андершон ли хвърляше стрелички? — попита Чавес.

— Да — потвърди жената. — Много добре се справяше. Идваше пръв всяка сутрин и започваше деня с една игра на как се казваше…

— Петстотин и едно — подсети я Йозефсон. — Започва се от петстотин и една точки и се стига до нула.

— Какво се случи с Йоран Андершон след уволнението? — бе ред на Йелм. — Остана ли в селото?

— Не — отговори Лисбет и посърна. — След като го изхвърлиха, напусна приятелката си и изчезна. Не мисля, че и Лена знае къде е.

— Лена?

— Лена Лундберг. Живееха в малка къща оттатък Алготсмола. Сега живее сама в нея. Бременна при това, горката. Йоран навярно и не знае, че ще става баща.

— Спомняте ли си да е претърпял някаква травма през пролетта на деветдесет и първа?

— Да — не се замисли Йозефсон, знаеше дневника на персонала наизуст. — Беше в болнични няколко месеца. Имаше проблеми със зъбите…

— Трябваше да си направи мост или нещо подобно — намеси се Хед. — Не излизаше много-много по онова време. Нямаше особено желание да разкаже какво се беше случило. Но го видях и с гипсирана ръка. Мисля, че беше катастрофирал.

— Още нещо — разпитваше Холм. — Йоран Андершон върна ли ключовете на банката?

— Не мисля — банковият директор прозвуча за пръв път несигурно.

Тримата от отряд А отново се спогледаха. Нещата си идваха по местата, висящите нишки се преплитаха.

Йоран Андершон. Нямаше още кой знае колко да се добави.

Йелм се обърна към Вреде.

— Има ли художник във Векшьо?

— Художник? — повтори Вреде все още много блед. — Да, има един, чиито услуги използваме.

— Тримата с общи усилия ще се опитате да си спомните как изглеждаше колегата, пристигнал тук и поел случая. Внимавайте, скицата трябва да бъде възможно най-точна. Но първо ще ни закараш до Лена Лундберг — последното изречение беше насочено към Вреде.

Не пътуваха кой знае колко. И все пак всеки за себе си успя, в претъпканата полицейска кола, да си изгради цялостна представа за случая от получената информация.

Банковият служител Йоран Андершон от Алготсмола бил пребит от бой в ресторант във Векшьо през пролетта на 1991-ва: последица от гротескната кредитна политика на Швеция в края на осемдесетте, която довежда до банковата, а и до икономическата криза в началото на деветдесетте, както и до редица частни фалити. Един от потърпевшите бил Антон Рудстрьом, който, като видял банковия служител, загубил контрол и се нахвърлил върху му. Случайно това се оказал Йоран Андершон. Той очевидно вече бил наясно колко погрешна била банковата политика, защото след побоя смятал, че Рудстрьом има право. Въпреки всичко продължил да работи в банката, може би от лоялност, може би просто защото не е имало с какво друго да се захване. Когато с течение на обстоятелствата впоследствие загубил и работата си, нещо в него се преобърнало. Макар и уволнен, се запътил към банковия клон, както обикновено, малко преди да отворят. Влязъл през входа на персонала с помощта на невърнатите ключове, за да ограби банката. Това щяло да бъде отмъщението му. Но по неизвестни причини отключил и се държал както обикновено: странно, първо, защото работното време е било променено, и второ, защото е бил уволнен и е възнамерявал да ограби банката. Може би е отворил по силата на навика или просто се разсеял от обичайната игра на дартс. „501“. Точно тогава, за капак на всичко, самият той бил „ограбен“, в хода на собствения му грабеж.

Брутален руски мафиот на име Валери Трепльов влязъл в банката по средата на обира и на играта на дартс. Получила се нелепа ситуация. Светът се сринал под краката на Йоран Андершон. От другата страна на гишето стоял мъж, як като онзи, който го нападнал преди няколко години. Може би стрелата вече била в ръката му. Както и да е, той я хвърлил с неизменна точност право в окото на Валери Трепльов. И го убил, навярно при самозащита. Но все пак се озовал с труп на старото си работно място, което тъкмо се опитвал да ограби. Завлякъл трупа в трезора и го заключил. Вероятно паникьосан, взел пистолета на Трепльов, изпразнил джобовете му, в които открил доста патрони от прословутата фабрика в Казахстан, както и една касетка. Взел парите, заключил вратите и излязъл оттам, откъдето бил влязъл, през входа за персонала. Пред банката стоял камион с естонска водка, която трябвало да се достави на други места в страната. Вътре другият Игор, Александър Брюсов, чакал напразно своя партньор. Последвал го след известно време, но намерил вратата заключена, а банката — празна. Пълна мистерия. По това време Йоран Андершон бил тръгнал от паркинга за персонала отзад. Навярно веднага е пуснал записа и чул точно джаз парчето, на чийто фон преди години онзи го пребил: загадъчна игра на съвпадения. Като че могъщи сили стояли зад всичко това. Неочакван и необясним обрат. Абсурдният руснак, който влязъл в банката точно когато самият той преживявал радикална криза на личността, му дал не само оръжие, но и мотивация чрез тази музика. Чашата преляла. Превърнал се в оръжие за отмъщение: както на обществото, така и на себе си, а и на Антон Рудстрьом. Взел за мишена управлението на банката, от която Рудстрьом съвсем лесно получил заем през 1990-а, заради който последният здравата го натупал в кръчмата „Кълцано и смляно“ през пролетта на 1991-ва.

И в двата случая ставало дума за една и съща банка: Сюдбанкен, но би могла да бъде и която и да било друга голяма банка в Швеция. Йоран Андершон тръгнал за Стокхолм най-вероятно на петнадесети февруари, веднага след инцидента в Алготсмола, планирал и подготвял първите три убийства повече от месец и поел пътя на ангела на отмъщението в нощта на двадесет и девети срещу тридесети март. След първите три убийства пропълзял отново в бърлогата си, за да планира следващата серия. Която реализирал в момента. Йоран Андершон бил много целенасочен, самоуверен, обиден и опасен. Бил напълно отчаян.

Мистерията беше разгадана. Но мъглата упорстваше.

Мистериозо.

Слязоха от колата до малка къща в покрайнините на селото, тиха и спокойна, огряна от вечерното слънце. Полицейската кола се отдалечи.

Никой от тях не искаше да влезе пръв при жената, която чакаше детето на убиеца по етажите на властта.

[1] Стен Андерш Гунар „Лилен“ Еклунд (1957–2010) е шведски професионален боксьор в тежка категория — бел.прев. ↑

[2] Vrede (шведски) — гняв — бел.прев. ↑

26.

Долният край на разкъсаната покривка от купести облаци в лятната вечер беше огрян в тъмнооранжево. Безкрайна върволица от малки, едва разделени валма се насочваше към пристанището „Лила Вертан“ и остров Лидингьо в странен, накъсан, омагьосващ сумрак. Небето тегнеше над земята със свръхестествена сила.

Гунар Нюберг спря служебната кола на моста „Лидингьо“ с усещането, че никога не беше виждал подобна светлина. Съдбовна музика звучеше в нея.

Може би смъртта ме зове, мина му тази мисъл и веднага я прогони.

Беше на път към дома на Якоб Лиднер, председател на управителния съвет на Ловиседал, в Мьолна, южния край на Лидингьо, където Арто Сьодерстет охраняваше през нощта и съзерцаваше водата от всекидневната.

Нюберг просто нямаше какво да прави и мислеше да прекара нощта в компанията на Сьодерстет. Можеше да бъде и още по-лошо. Имаше нужда от общуване. Самотата внезапно го беше атакувала и с почти физическа сила го беше стиснала за гърлото; беше го хвърлила в ужасяващо прекрасната лятна вечер. Красотата на гледката спираше дъха му.

Зави вдясно, като слезе от моста и пое по „Сьодра Кунгсвеген“ чак до Мьолна. Когато различи очертанията на приличащата на палат къща на Лиднер, спря колата и паркира на подходящо разстояние в малката пряка.

Беше станало тъмно. Жаравата на интересните облаци все повече тлееше и изчезна напълно през нищожната минута, докато стигне до къщата.

Приближи живия плет, който ограждаше двора. Портата се появи някъде по средата. Беше открехната. Отвори я и влезе в градината.

Долови смътно движение с края на лявото си око и много преди да усети болката, чу приглушения удар, който веднага разпозна като изстрел на пистолет със заглушител.

Сгромоляса се с огромното си туловище върху чакъла и извади оръжието. Още един куршум профуча точно над главата му. Тогава някаква искра пламна в очите на Гунар Нюберг. Стана и като разярен бик се втурна в посоката, от която беше видял движението преди няколко секунди. Стреля няколко пъти.

Чу кола да тръгва надолу по пътя. И да се приближава. Захвърли празния пистолет и със същия рев се просна като парен валяк през дебелия плет на пътя точно когато колата наближаваше. Гунар Нюберг реагира като професионален хокеист. Хвърли се яростно към лявата страна на даващия газ автомобил. Отметна се встрани и заби лице в асфалта. Усети болката в момента, в който видя как колата се блъсна в един стълб на десетина метра от него. Зрителното му поле започна да се свива драстично. Видя Арто Сьодерстет с вдигнато оръжие да се втурва към колата, да измъква шофьора и да го влачи. Последното, което се запечата в паметта му, преди да потъне в море от пламъци, беше окървавеното лице на Александър Брюсов, тътрещо се по пътя.

Може би смъртта ме зове, помисли си Гунар Нюберг и загуби съзнание.

27.

Музиката му липсва.

Единствената мисъл, която не го оставя на мира.

Тук чувствителните пръсти трябваше да започнат предпазливото си лутане.

Седи за миг напълно неподвижно на дивана и си въобразява, че я чува. Тук трябваше да се намеси саксът. Трупът не се носи в танца на смъртта, а лежи на пода с две дупки в главата. Парче мърша и нищо друго. Поредният мъртвец. Отмята наум в списъка без особена радост. Изкуството се беше превърнало в занаят, мисията — в екзекуция. Останал бе само безмилостно задължаващият списък.

Музиката ми липсва, мисли си, взима пистолета от масата и изчезва през верандата.

В стената остават два куршума от Казахстан.

28.

Нощ е и те стоят в хотелската стая на Йелм в центъра на Векшьо. Всеки със снимка на Йоран Андершон. Три снимки, които бяха получили от Лена Лундберг.

Шещин Холм се е излегнала на леглото.

В ръката си държи снимка на персонала на банката в Алготсмола от лятото на 1992-ра. Четиримата служители са застанали отпред и всички се усмихват приканващо. Реклама. Отпред са Лисбет Хед и млада жена — Миа Линдстрьом, а отзад — Алберт Йозефсон и Йоран Андершон. Йоран Андершон е висок, синеок, с коса с цвят на ръж и елегантен костюм. Опрял е ръка на рамото на Лисбет Хед и се усмихва широко. Мостът изглежда добре закрепен в устата му. Външният му вид е съвсем обикновен. Един от стотиците банкови служители в Швеция.

„— Вършеше си работата винаги безупречно — каза Лена Лундберг на смоландски диалект и вдигна за миг поглед от кафената чаша. — Почти педантично, бих казала. Не отсъстваше и ден, освен след злополуката. Банката имаше късмет с него.

На стената зад нея висеше малка, сложена в рамка бродерия, която съобщаваше: Моят дом е моята крепост.

Лена Лундберг бе скръстила ръце на корема си, който видимо бе започнал да расте.

— Може ли да се каже, че живееше с работата си? — попита Холм. — Че беше лично ангажиран?

— Да, така мисля. Живееше заради банката. И заради мен — добави внимателно. — Щеше да живее и заради детето.

— Все още може да го направи — каза Шещин Холм, без истински да вярва на думите си.“

Хорхе Чавес е седнал на ръба на леглото до краката й. В ръката си държи снимка на един много концентриран Йоран Андершон. Вдигнал е стрелата за дартс пред себе си и е готов да я хвърли. Невиждана, леденостудена целенасоченост струи от безупречно фокусирания му поглед. Датата 03.12.1993 г. е написана с черен молив на обратната страна на снимката.

„На стената срещу бродерията бе окачена мишена за дартс с три стрели. Чавес се приближи и дръпна едната. Гледаше очарован странния предмет с необичайно дълъг връх.

— Така ли изглеждат обикновените стрели за дартс? — попита той.

Лена Лундберг го погледна с тъжните си, зелени очи. Мина време, преди да успее да смени темата.

— Специално ги поръчваше от фирма в Стокхолм. Мисля, че се казваше Лъкове и стрели. Намира се в Стария град. Казваше, че една стрела трябва да бъде дълга тридесет сантиметра, наполовина връх и тяло, наполовина пера. Експериментираше с центъра на тежестта, който му допадаше. Идеалът се оказа с толкова дълъг връх. Но наистина изглежда странно.

— Играеше ли в някоя кръчма? — попита Чавес и със стрелата в ръка се опита да локализира центъра на тежестта.

— В дартс клуба в града. Във Векшьо, имам предвид. Там беше прекарал вечерта, която споменахте, когато го бяха били. Направил някакъв рекорд и когато клубът затворил, искал да продължи, затова и отишъл в онзи ресторант и продължил да се цели. Иначе не излизаше особено често.

— Вие самата играехте ли с него? — попита Чавес и захвърли стрелата в целта. Тя обаче не се заби там, а продупчи паркета. — Съжалявам — извини се той, извади стрелата и погледна малката, дразнеща дупка на пода.

Никой не се впечатли особено.

— Понякога играехме — отвърна Лена Лундберг, без да хвърли и поглед към неясните движения на Чавес. — На шега. Въпреки че не беше чак толкова забавно. Винаги ми даваше лека преднина, която наваксваше до края. Отказваше да загуби. Знаете, играе се от петстотин и едно до нула. Приключваш с изчистване, както се казва, като улучиш двойния сектор с последната хвърлена стрела, така че да стигнеш точно до нулата, нито повече, нито по-малко. Изчистването и нулата трябва да съвпадат.“

Пол Йелм се е проснал на фотьойла в хотелската стая и разглежда третата снимка. Най-скорошната, направена няколко седмици преди инцидента в банката. Йоран Андершон е прегърнал Лена Лундберг с широка усмивка. Нагазили са в снега покрай къщата, измайсторили са снежен фенер и са запалили малка свещ в него. Поруменял, изглежда здрав и щастлив. Все пак се долавя някаква свенливост в синия поглед.

Йелм я познава до болка. Тихата срамежливост на дете.

„— Значи той не знае, че сте бременна? — попита Йелм.

Лена Лундберг погледна отново кафената чаша и промърмори:

— Тъкмо се канех да му кажа. Но не беше на себе си след уволнението. Вестта пристигна по пощата в обикновен кафяв плик от Стокхолм. Дори и шефът му в банката, Алберт Йозефсон, не знаеше. Видях, когато отвори плика, как нещо в погледа му угасна. Може би още тогава разбрах, че съм го загубила.

— Не сте имали никакъв контакт, откакто е изчезнал?

— От сутринта на петнадесети февруари… — уточни Лена, като че прелистваше календар. — Не, никакъв. Не знам къде е и какво прави.

Изведнъж погледна Йелм право в очите. Той извърна поглед.

— Какво всъщност е направил?

— Може би нищо — излъга полицаят и се почувства зле.“

Хорхе Чавес става от леглото, протяга се и събира снимките. Стои и се колебае.

— Не трябва ли все пак да кажем на Хюлтин?

— Да ги оставим последна нощ с членовете на Ловиседал — категоричен е Йелм. — Така или иначе, там нищо няма да се случи.

— Трябва да изчакаме и рисунката на така наречения колега — прозява се Шещин Холм.

— Този, който е прекратил цялото шибано разследване — намесва се Чавес и продължава след миг. — Не, чуйте. Мисля, че достатъчно се потрудихме днес. Добра работа свършихме. — Оставя снимките на нощното шкафче на Йелм и излиза от стаята с гигантска прозявка.

Шещин все още лежи на леглото, изморена и ужасно… секси, мисли си Йелм. Още се колебае дали случилото се в онази хотелска стая е било наистина.

— Разбираш ли нещо от астрология? — пита той ни в клин, ни в ръкав.

— Защото съм жена ли? — отвръща тя по същия начин.

Той се смее.

— Вероятно затова, да.

— Алтернативното мислене — посочва иронично, сяда на ръба на леглото и отмята назад черната си коса. — Знам това-онова.

— Тази сутрин, да, тази сутрин беше май, дъщеря ми каза, че… петното на бузата ми прилича на знака на Плутон. Какво означава това?

— Не съм се замисляла — отвръща полицайката, приближава се и докосва бузата му. — Може би дъщеря ти е права. Аз мислех, че прилича на маркировка за скитници.

— Наистина ли си мислила за петното ми? — пита Йелм и затваря очи.

— Плутон — пояснява Шещин и дръпва ръката си — може да означава редица неща. Като силна воля, например. Но също и безмилостност.

— Аха, да.

— Чакай, има още нещо. В Плутон се крие и способността на индивида за пълна промяна. За катарзис, окончателното пречистване.

— Мамка му — псува Йелм, с все така затворени очи. — Но нима наистина прилича на знака на Плутон? Как мислиш? — Отново усеща лекото погалване по бузата. Продължава да мижи.

— Мисля, че си получил ерекция — казва тя предпазливо.

— Съжалявам — казва той, но лъже. — А петното?

— Изгубило се е сред руменина.

Отваря очи. Тя седи на ръба на леглото на няколко метра и се взира в него на слабата светлина.

— Само така може да изчезне — казва и се настанява удобно. — Трябва да те попитам за Малмьо. Случи ли се нещо?

Жената леко се усмихва.

— Мъжката демистификация. Не можеш да живееш в съмнение, нали?

— Вярвай ми — уверява той, — мъглата не се е вдигнала.

Тя ляга на леглото с ръце зад тила.

— Разтълкувах желанието ти. Въпросът за любовника на Анна-Клара Хумелстранд… Предположих, че си си ме представял как мастурбирам, че си падаш по жени, които мастурбират.

— Господи, уцели точно в окото на бика. Но как влезе? В хотелската ми стая?

— Знаеш много добре, че остави вратата отворена.

— Значи всичко е било изпълнение на желанието ми? Но ти самата не беше кой знае колко отвратена?

— Този, който доставя наслада, също се наслаждава. Ако, разбира се, не е против волята му. Всичко опира до човешкото отношение.

Стаята тъне в топъл покой. Шещин пита с дрезгав глас:

— Ти разтълкува ли моето желание?

Йелм затваря очи, мисли. Пропуска образа й, фрази, думи. Търси да се улови за някаква сламка, намеци, погледи. Вижда я само с крака на бюрото и ръка под бикините.

Чувства се като малко момче.

— Подскажи ми — моли се той. Струва му се, че гласът му е писклив.

— Съблечи се — лаконична е тя.

Съблича се. Стои малко объркан и е гол. Прикрива с ръка пениса си.

— Махни ръцете и ги сложи на главата — казва тя. Все още лежи облечена в леглото с ръце зад тила.

Той е застанал пред нея. Членът му е щръкнал нагоре, без да има къде да отиде. Без шанс да проникне някъде.

— Ела и застани до ръба на леглото, до краката ми.

Той се приближава с ръце на главата. Пенисът се клатушка, докато върви. Коленете се допират до леглото. Пенисът се подава над него. Тя се надига. Гледа го, без да го докосва.

— Бичът за една жена — казва, без да сваля очи, — който повечето по един или друг начин са опитали. Самата аз бях изнасилена, когато бях на петнадесет, и после отново и отново от скъпия ми годеник полицая, макар и той естествено да не беше разбрал нищо.

Почувства как увисна, изведнъж.

— Ела и легни тук — кани го тя.

Той ляга до нея и затваря очи. Нежно гали петното върху бузата му. Оставя се в нейни ръце.

— Можеш ли да ми простиш? — пита тя гальовно. Звучи като малко момиченце.

Той кима; очите му все още са затворени. Никога не е преставал да се чувства като малко момче.

— Виж — казва тя със същия глас. — Сега петното прилича на малък кръст.

Той се усмихва и разбира. И не разбира. Но се чувства добре.

29.

Седяха и закусваха в ресторанта на хотела, когато мобилният телефон на Чавес звънна. Хорхе отговори, без да каже нищо, само адски пребледня. Йелм познаваше подобен род разговори. Дори си мислеше, че почти му бе ясно за какво става дума.

Ново убийство.

Наистина ли не бяха допуснали груба професионална грешка, когато не съобщиха веднага за Йоран Андершон? Наистина ли Хюлтин нямаше да успее да пренасочи охраната от Ловиседал към членовете на управителния съвет на Сюдбанкен, ако бяха докладвали незабавно, още в стадия на подозренията?

Погледна Шещин и прочете същите мисли.

Нима волята им да постигнат пълна яснота и да измислят идеалното комплексно решение беше струвала човешки живот?

Главата му се замая. Но това не беше всичко.

— Гунар Нюберг е бил сериозно ранен тази нощ — тихо съобщи Чавес, като приключи разговора. — Охранявал е Ловиседал.

— Само това липсваше.

— О, по дяволите — каза Шещин Холм и смачка филията с пастет.

— Колко сериозно? — попита Йелм стреснат.

— Не разбрах точно. Никога не съм си представял, че Хюлтин може да бъде толкова бесен. Във всеки случай животът му е вън от опасност. Случило се е в дома на председателя на управителния съвет Якоб Лиднер в Лидингьо. Нюберг тъкмо влизал, някой стрелял по него, той се надигнал, обладан от гняв, хвърлил се през дебелия плет върху даващата газ кола на стрелеца.

Йелм не можа да потисне леко истеричния смях. Типично за Нюберг. Битката му с колата все пак пожънала успех. Стрелецът се забил в един стълб и Сьодерстет го измъкнал точно преди автомобилът да се запали.

— Нима модерните коли се палят? — учуди се Йелм.

— Никога няма да познаете кой е бил стрелецът — каза Чавес.

— Без подобни игрички — отсече Холм.

— Оцелелият Игор. Александър Брюсов.

— Мамка му! — изпсува Йелм. — Какво, по дяволите, е правил там?

— И е последвало ново убийство, нали? — попита Холм сдържано.

Чавес кимна.

— В Гьотеборг. Член на управителния съвет на Сюдбанкен през деветдесета. Улф Акселсон. Голяма клечка във Волво.

Мълчаха. Накрая Чавес продължи:

— Най-лошият сценарий, разбира се, е, ако приемем, че позвъняване от нас снощи щеше да спаси както Нюберг, така и Акселсон…

Отново тишина. И пак Чавес:

— Въпреки че никога няма да узнаем със сигурност…

Юнас Вреде изглеждаше малко по-свеж днес. Беше си спомнил чертите на лицето и помогнал за много точната и подробна скица на споменатия колега от Националната полиция, който през февруари поел случая и погребал разследването около убития Валери Трепльов в заключения трезор.

Лицето лежеше пред тях на бюрото на Вреде. И тримата го разпознаха: русоляв, як, нахакан. Последно го бяха видели в кухнята на Нилс-Емил Карлбергер в Юршхолм. Беше Макс Гран. От тайните служби.

30.

Ян-Улув Хюлтин крачеше решително по коридорите на полицията. Имаше две задачи и в нито една от тях нямаше намерение да увърта. Сьодерстет и Нурландер от отряд А следваха стъпките му. Като добрия, лошия и злия те се движеха покрай пресъхналото корито на „Бергсгатан“ с ръце на спусъка на револверите, докато гърмящите змии съскаха подире им. Кой беше добрият, кой беше лошият и кой беше злият, бе невъзможно да се каже.

Якоб Лиднер, председател на управлението на концерна Ловиседал, седеше в изолирана стая за разпит. Изправи се рязко, когато героичното трио влезе:

— Какво, за бога, си мислите, че правите, господин инспекторе, като ме довличате тук против волята ми, прекъсвайки закуската ми, да седя заключен в проклетата затворническа килия? Съзнавате ли кой съм аз?

— Седнете и млъкнете — заповяда Хюлтин равнодушно и самият той седна.

Якоб Лиднер се опита да си поеме дъх.

— Как смеете… — процеди между опитите.

— Седнете! — изрева Хюлтин. Тук командваше той.

Лиднер се свлече на стола. Шефът продължи:

— Когато твърдяхте, че Ловиседал е устояла на набезите на руската мафия, не бяхте особено честен, нали?

— Напротив. Не приехме тяхното покровителство — отговори Лиднер с високо вдигната глава.

Хюлтин пое дълбоко дъх и се овладя.

— Какво, по дяволите, търсеше тогава руският мафиот Александър Брюсов пред дома ви нощес?

— Не знам нищо — упорстваше Лиднер.

— Стрелял е по един от подчинените ми!

— Наистина съжалявам, но това няма нищо общо с мен. Благодарен съм за вашата охрана. Вероятно е търсил мен. Ето че се добрахте до мафиота убиец.

Хюлтин гледаше Якоб Лиднер с дълбока и искрена омраза. Сьодерстет и Нурландер се споглеждаха озадачено. Макар и малко поомекнал, бизнесменът не отстъпи от защитната позиция.

— Нека да ви разкажа какво се случи — процеди през зъби Хюлтин. — Вие приехте теорията ни, че ръководството на Ловиседал може да се намира в рисковата зона, въпреки че знаехте, че руската мафия не е виновна, по простата причина, че сте дълбоко съюзен с нея. Усъмнили сте се в способностите на отряда ми да ви охранява и сте се подсигурили допълнително с присъствието на мафиот покровител в градината. При това Брюсов ви е дължал услуга, тъй като вие сте платили на топ-адвоката Рейнолд Рангсмюр да го защитава и после сте се погрижили да изчезне в Кметството. Чакал е в градината със заповед да открие огън по всичко подозрително и после да заличи следите. Знаел е, че Сьодерстет се намира в дома ви, и когато още един мъжага, досущ като убития му колега Валери Трепльов, влиза в градината, той започва да стреля, както сте заповядали. Добре е все пак, че се е целил в Гунар Нюберг, който трудно може да бъде повален с един изстрел. Куршумът е пробил гърлото му, но не му е попречил да спре Брюсов. Разбирате ли за какво говоря? Вашата шибано нелегална, аматьорска охрана щеше да струва живота на един от най-добрите ми професионалисти!

Лиднер го погледна за момент. И се изсмя право в лицето му. Не биваше да го прави.

От първия ред Нурландер и Сьодерстет станаха свидетели на нещо, за което Йелм и Чавес щяха да им завиждат до края на живота си.

Хюлтин сбърчи вежди само както той умееше. Прицели се в побелелите, космати вежди на Якоб Лиднер и го цапна с глава. Лявата му вежда се спука. Бизнесменът погледна изненадан кръвта, която закапа на масата пред него.

— Господи — успя само да възкликне.

— Не разбираш ли, че Александър Брюсов проговори! — крещеше Хюлтин вече на „ти“. — Нима си мислиш, че седя тук и си приказвам глупости само за да общувам с теб? За да разширя мрежата си от контакти? Добрият Игор разказа всичко за твоите и на Ловиседал сериозни връзки с клона на руско-естонската мафия, подчинен на Виктор Х. Очаква се да бъде главен свидетел и ще го направи. Тъпите ти номера щяха да струват живота на един от най-добрите полицаи в Швеция!

Лиднер не сваляше ръка от пукнатата си вежда. Сега се държеше по друг начин.

— Не трябваше да бъдат двама полицаи — каза тихо. — Трябваше да бъде един.

Хюлтин стана.

— Ще ви преместят в ареста — каза, докато отваряше вратата. — Ще бъдете задържан за опит за убийство на полицай, но по-късно обвинението ще включи още куп неща. Може би не трябва да ви напомням да си наемете адвокат.

В коридора шефът си позволи да потърка ръце. Триото бързо се насочи към най-изолирания сектор на полицията. Хюлтин разполагаше с карта и код, които му осигуряваха достъп до тези оскъдно осветени пасажи. Блъсна вратата на появилия се офис. Вътре седяха двама юначаги около четиридесетте с еднакви кожени якета, които едновременно вдигнаха поглед от компютрите. И двамата измъкнаха пистолети със заглушители от ръкавите на якетата за секунда и ги насочиха към Хюлтин, Сьодерстет и Нурландер.

— Хубаво показно — остана равнодушен началникът.

— Нямаш никакво право да припарваш тук, Хюлтин — порица го Йилис Дьос. — Изчезни, преди да извикаме охраната.

— Никой от нас няма да изчезне, преди да разберем какво се случи с разследването, погребано от Макс Гран и касаещо убития Валери Трепльов, заключен в банков трезор в Алготсмола, Смоланд.

Йилис Дьос и Макс Гран се спогледаха.

— Строго секретно е — отвърна Дьос с малко по-различен глас.

— Откога имате право да се представяте за част от Националната полиция? И какво, по дяволите, се случи с обмена на информация? Не разбирате ли как сте затлачили случая със скапаната ви секретност и гротескна намеса? Не разбирате ли колко от почитаните ви бизнесмени са умрели напразно? За което косвено сте виновни и вие!

Макс Гран се изкашля. Като че беше леко пребледнял.

— Не отделяхме очи от Игор & Игор много преди да се разчуе за тях във връзка с този случай. Когато онова ченге натегач от Векшьо се обади, мигновено се заехме с разследването; разбрахме, че са открили Трепльов в трезора. Добре си бяха постлали в Смоланд. Знаехме за съветския пробив в страната и за необичайно големите му размери.

— И ни оставихте да се борим с руската мафия без ни най-малка подкрепа?

— Работихме последователно на два фронта — поясни Йилис Дьос. — Първият: руската мафия. Вторият: сомалийската. И двата са строго секретни. Заради националната сигурност.

— Какво общо има Сомалия, за бога? — зяпна Хюлтин.

— Соня Шермарке, за бога! — изкрещя Дьос. — Чистачката, която напълно пренебрегнахте. Тя, както е известно, „откри“ трупа на директор Карлбергер. Оказа се, че тя, заедно с цяла група потенциални сомалийски терористи, пребивава нелегално в страната. Представяла се е за чистачка и е проникнала в много известни фамилии в Юршхолм. Повече от месец разпитвахме нея и сподвижниците й. Скоро ще ги пипнем всичките.

— Да, спомням си — навъси се Хюлтин. — Точно така! Седемте сомалийчета, петимата им родители и свещеникът от Спонга. Каква елитна бойна команда! Осъдени на депортиране, изплашени до смърт, наблъскани в тесен двустаен апартамент в Тенста, укривани от местната шведска църква. Голям удар, няма що! Седем деца. Нима и тях сте разпитвали в мазето в продължение на месец?

— Знаеш ли за какво един съвременен терорист може да използва малки деца? — попита Йилис Дьос напълно сериозно.

— Нека, заради растящата ми язва, да сменим темата — предложи Хюлтин, готов да отстъпи. — Какво спечелихте с ослепения Трепльов в Алготсмола?

— Уреждане на сметки в подземния свят — отговори Гран. — Някой искаше да завземе териториите на Игор & Игор. Мафиотски фракции от бившия Съветски съюз днес водят открита война за надмощие в шведския престъпен свят.

— И каква е връзката с убийствата по етажите на властта? — омекна Хюлтин.

— Разследваме точно връзките между сомалийците и руснаците. Вероятно става дума за обща конспирация на стара комунистическа основа.

Хюлтин опъна гръб и доби доста добронамерен вид. Сьодерстет и Нурландер се опасяваха от страничните ефекти на добре насочен удар с глава в стая като тази. Вместо това той започна да атакува с думи, запазвайки благия тон:

— Повече от месец сте знаели за ключовото място на Игор & Игор в разследването ни, ако не друго, то поне сте видели скиците във вестниците. Предумишлено и грубо сте заблудили това, което шефът на Националната полиция нарече вчера по телевизията най-важното разследване след убийството на Палме; на всичкото отгоре, прикрити под мантията на Националната полиция, сте извършили най-нерегламентираното затъмнение. Всичките тези действия са не само професионална грешка, а направо престъпление. Възнамерявам веднага да уведомя шефа на Националната полиция за вашите беззакония и разчитам да бъдете уволнени най-късно до следобед. Започнете да си събирате партакешите още сега.

— Заплашваш ли ни? — изрепчи се Йилис Дьос и стана.

— По-скоро бих го нарекъл обещание — усмихна се любезно Хюлтин.

31.

Гунар Нюберг се хранеше с тръбичка. Огромни количества супа се стичаха по маркуча, който стърчеше от бинтованото от главата до петите тяло. Виждаха се само очите, а те сияеха от щастие.

— Както току-що съобщих на Нюберг — обърна се лекарят към тримата посетители, — констатирахме, че гърлото, въпреки всичко, напълно ще се възстанови. Куршумът е минал на сантиметър от артерията, разминал се е и с ларинкса по същия начин, но е пронизал горната част на хранопровода, точно под фаринкса. Скоро отново ще може да пее, но ще отнеме доста време, преди да започне да се храни нормално. Освен това лявата ябълчна кост и лявата горна челюст са строшени. Получил е доста силно сътресение на мозъка и рани по лицето. Това за частта от раменете нагоре. Иначе има още четири счупени ребра, фрактура на дясната ръка, както и масивно струпване на по-леки, повърхностни рани по цялото тяло. — Но — добави лекарят, преди да ги остави насаме — той изглежда свеж, въпреки всичко.

Нюберг вече си беше набавил малка черна дъска, върху която можеше да пише съобщения с треперещата лява ръка. Веднага написа: Игор?

Йелм потвърди с глава и каза:

— Александър Брюсов. Идиотското ти хвърляне върху колата разкри цялата връзка между Виктор Х и Ловиседал, доста здрава при това. Брюсов вероятно ще бъде главният свидетел.

Нюберг написа: Но е не нашият човек? С помощта на Чавес и Холм Йелм разгада както драскулките, така и словореда.

— Не е — каза Чавес. — Брюсов не е нашият човек. Нашият човек е един съвсем обикновен шведски банков чиновник на име Йоран Андершон.

Лекото потрепване на бинтовете можеше да се разтълкува като смях.

— Търсим го под дърво и камък — добави Йелм. — Може би ще успееш да се върнеш, преди да го заловим.

Нюберг силно разклати превръзката. Маркучите, които го свързваха с околните машини, се олюляха несигурно. Един апарат изпищя като уплашен. Той написа: Не, мамка му, до няколко дни е ваш. После го изтри и започна ново съобщение. Пропуснете, само тази дума се мъдреше на дъската.

— Да пропуснем, какво? — учуди се Йелм.

— Нима сме пропуснали нещо? — озадачи се и Чавес.

— Аха — обади се Шещин Холм, застанала до краката на бинтования. Приближи се до него, седна на стола и пое ръката му, единственото парче кожа, което се виждаше на белия фон. После взе чист и ясен тон в продължение на десет секунди и започна да пее. В стаята се разнесе алтовият глас от месата на Палестрина „Папа Марцел“.

Нюберг притвори очи. Йелм и Чавес стояха, без да помръднат: бяха объркали глагола пропускам със съществителното меса, които на шведски звучаха почти еднакво.

Когато се върнаха в полицията, на бюрото на Йелм лежеше съвсем пресен факс. Понеже Хюлтин чакаше в Централата за бойна готовност, той хвърли само бърз поглед на излизане от стаята. Едва в коридора мозъкът му прещрака, виждайки името на изпращача. Комисар Ерик Брюн, полицейски участък „Худинге“. Йелм се върна обратно.

Брюн пишеше:

„Мисля, че е добре да го разбереш, преди да го прочетеш в пресата. Дритеро Фракула се е самоубил нощес в килията в затвора «Хал». Сега семейството му ще остане. Опитай се да се абстрахираш. Ти се справи добре. Сърдечни поздрави, Брюн.“

Нощес, замисли се Йелм, с факса в ръка. Странна нощ.

Гунар Нюберг, обстрелван в Лидингьо, Улф Акселсон, убит в Гьотеборг, Дритеро Фракула, самоубил се в Норшьопинг, и Йоран Андершон, разкрит в Алготсмола. Все бегло свързани помежду си имена.

Колко малка е Швеция, въртеше се в главата му, въпреки че имаше куп други неща, за които да мисли.

Факсът се мъдреше между пръстите му, когато пристигна на оперативката.

Елитният отряд се беше събрал. За пръв път срещаше Хюлтин, откакто се беше върнал от Векшьо.

— Изключително представяне във Векшьо — каза Хюлтин и го погледна внимателно.

Отлична работа, потъна пак в мисли Йелм, за момент му се стори, че е потопен в лайна и стои върху трупа на Дритеро Фракула, за да може да покаже носа си на повърхността. Отърси се от гледката, остави факса и седна.

— Благодаря — отвърна.

— Толкова изключително, че съвсем не обърнах внимание на времето, минало от научаването на името до докладването му.

Похвалите на Хюлтин рядко се разминаваха без упреци. Той продължи спокойно:

— Добре. Очевидно охраната се прехвърли от управителния съвет на Ловиседал през деветдесет и първа към управителния съвет на Сюдбанкен през деветдесета. Дагфелт, Странд-Юлен, Карлбергер, Брандберг и Акселсон са мъртви. Управителният съвет е включвал, за съжаление, още дванадесет души. Осем в Стокхолм, двама в Малмьо, един в Йоребру и един в Халмстад. Гьотеборгчанинът в групата вече е предал богу дух. От дванадесетте сме открили девет и сме им пратили охрана. Един е в чужбина, а двама все още се губят. Добре е, че са от Стокхолм: Ларш-Ерик Хедман и Алф Рубен Винге. Намирането им е главен приоритет. Зеленият СААБ 900 на Йоран Андершон е открит тази сутрин без номера, с изтъркан шаси номер, оказало се, че в този вид стои почти от месец в полицията в Нюнесхамн. Криминалистите се заеха с него, но първият доклад, оправдавайки очакванията, съобщава за липсата на следи. Самият Андершон също е обявен за издирване, последните му снимки са разпратени по всички полицейски участъци и гранични пунктове. Въпросът, обсъждан на по-висша инстанция, е дали да публикуваме снимките и по този начин да приобщим Големия детектив — обществото.

— Мисля, че ще бъде сериозна грешка — даде мнението си Сьодерстет. — Докато не знае, че знаем, ще бъде относително уверен в действията си.

— Безспорно е така — съгласи се Хюлтин. — Само трябва да накарам Мьорнер и компания да го разберат.

— Положи максимални усилия — призова го Сьодерстет. — Имаш доста скрити козове.

Хюлтин го погледна навъсен и продължи:

— Да подредим приоритетите. Първо: да локализираме Хедман и Винге. Второ: проверка на всички потенциални контакти на Андершон в Стокхолм, за да открием къде точно се подвизава от февруари насам. Знаем за магазина за дартс в Стария град, но трябва да има още нещо: Съюз на състезателите по дартс или дявол знае какво. Трето: да попритиснем Лена Лундберг чрез влюбения в инцидентите Вреде. Четвърто: да разпространим снимката на Андершон из подземния свят.

Хюлтин направи пауза и погледна бележките си.

— Ще разпределя задачите така: в отсъствието на Нюберг, Чавес се заема с подземния свят, заедно със стокхолмската полиция. Холм се връща във Векшьо и в компанията на Вреде проверява приятелски кръгове и контакти в столицата. Нурландер ще посети магазина за дартс и Съюза на състезателите, а по-късно с различни помощници ще провери хотели и апартаменти под наем около петнадесети февруари. Йелм и Сьодерстет трябва да намерят Хедман и Винге. Не забравяйте, че цялата полиция е на ваше разположение. И избягвайте, както обикновено, контактите с пресата и разузнаването. Часът е дванадесет на двадесет и девети май. Точно преди два месеца Йоран Андершон започна серията си от убийства. Нека да се погрижим броят на жертвите да остане пет, а случаят да не продължи повече от два месеца.

Шещин Холм се върна във Векшьо и както Хюлтин заръча, посети Юнас Вреде. Той малко се изнерви, когато я видя да влиза през вратата; вярваше, че греховете му от бездействието в случая Трепльов ще останат само спомен. Но ето че отново трябваше да прекара още ден под сянката на крилете им.

Холм откри доста бързо, че приятелският кръг на Йоран Андершон по принцип се ограничаваше до клуба за дартс. Със сигурност беше звездата в него, но дори и там никой не се похвали, че му е бил приятел. И никой нямаше представа за връзките му в Стокхолм.

Върнаха се при Лена Лундберг, но не посмяха „да я попритиснат“. Беше им ясно, че тя нищо не знаеше.

Контактите със столичния подземен свят не донесоха успех на Хорхе Чавес. Както се очакваше, никой не разпозна физиономията на Йоран Андершон. Струваше му се, че е получил най-шибаната задача.

Така мислеше и Вито Нурландер за своята. В магазина за дартс трябваше да търси Андершон в компютърния регистър. Продавачът се сети за дългите върхове, но нищо повече. Винаги беше поръчвал стрелите си по пощата. В Съюза на състезателите по дартс също не го познаваха, откриха го само в някои местни смоландски списъци, като оглавяваше всичките. Учудиха се, че като че ли никога не се беше състезавал извън Смоланд, макар и няколко пъти да беше побеждавал играчи от националния отбор. Нурландер прекара остатъка от деня с цяла плеяда асистенти от Националната и стокхолмската полиция. Заедно обиколиха всички хотели в града, прегледаха обявите за имоти под наем в броевете на сутрешните вестници и на „Жълти страници“ преди петнадесети февруари и след това. В хотелите нищо не откриха, но някои от наемодателите на апартаментите като че разпознаха в телефонен разговор неясното описание на Йоран Андершон. Оказа се обаче, виждайки снимката му, че всички са сгрешили. Нурландер и екипът му продължаваха упорито да търсят.

Под директната заповед на Хюлтин стокхолмската полиция обиколи работните места и домовете на жертвите и показа снимките на колегите, семействата, съседите. Същото направи и гьотеборгската заради убийството на Улф Акселсон. Никой не беше виждал Йоран Андершон.

Сьодерстет и Йелм се затрудниха в опитите да открият двамата безследно изчезнали членове на управителния съвет на Сюдбанкен от 1990-а.

Арто Сьодерстет посети фирмата на Улф Рубен Винге Урбо Инвест и дома му в Йостермалм. Никой не се бе впечатлил особено от отсъствието му; вероятно поведението му беше такова: да потъва вдън земя за няколко дни и да се появява, като че нищо не се е случило. Разполага с достатъчно финансови средства, за да си позволи подобна екстравагантност, както се беше изразил проницателен служител. Сьодерстет пообиколи и архипелага до впечатляващото местенце за летни забавления на Винге на остров Вермдьо, но откри имота зазимен. Така и не стигна по-далеч.

На Пол Йелм се беше паднал другият изчезнал бивш ръководител, Ларш-Ерик Хедман. Той представлявал Профсъюза на професионалните служители в управлението на Сюдбанкен в годините от 1986-а до 1990-а. По това време бил и главен преговарящ на профсъюза, с амбициите да го оглави; имал семейство, две деца и изискан апартамент във Васастан[1]. Сега живееше сам в двустаен апартамент в Бандхаген[2], изхвърлен от профсъюза и от всички управителни съвети. В началото на деветдесетте успял да съчетае тежкия алкохолизъм с работата и накарал всички да си затворят очите, но след безобразно поведение в редица обществени прояви, търпението на колегите му се изчерпало и Хедман се озовал на улицата. Със съдействието на социалните в Бандхаген Йелм откри Хедман на пейка в парка пред „Сюстемет“[3] и насила го натика в мърлявия апартамент. Там изчака полицаите, получили съмнителното удоволствие да пазят Ларш-Ерик Хедман здрав и читав. Една по дефиниция невъзможна задача.

След като приключи, Йелм се върна в централния офис, сигурен, че разследването отново ще забуксува. Мразеше тази мисъл. Още един безсмислен месец. И едно „замразено“ лято. С неуловимия Йоран Андершон, лутащ се по улиците, въоръжен с невидима стрела за дартс. Седеше в стаята си и блееше през прозореца, когато телефонът звънна и го съживи малко.

— Йелм — отговори той.

— Най-сетне — каза спокоен глас, чийто диалект интуитивно го накара да натисне копчето за запис. Беше смоландски. — Трудно се свързах. Мудна централа. Пол Йелм, героят от „Бутшюрка“. Писаха за теб почти толкова, колкото и за мен тази пролет.

— Йоран Андершон — промълви Йелм.

— Преди дори да си помислиш да се опиташ да проследиш разговора, нека ти разкрия най-добрия метод, за да го избегнеш. Открадни мобилен телефон.

— Извинявай, че го казвам — прекъсна го полицаят не много разумно, — но това, че се обаждаш и се хвалиш, противоречи с представата ни за теб. Разваля психопрофила ти.

— Ако откриете нещо, което не го разваля, обадете ми се — едва се чуваше Йоран Андершон. — Не, не съм се обадил, за да се хваля. Обадих се, за да ти кажа да не припарваш до годеницата ми. Иначе ще трябва още повече да разваля психопрофила и да се разправя и с теб.

— Никога няма да можеш да се разправиш с мен — Йелм изпусна нервите си.

— Защо не? — попита Андершон с нескрит интерес.

— Хелена Брандберг, дъщерята на Енар Брандберг. Можеше да застреляш и нея, без да ти мигне окото, и да вземеш касетката, но предпочете да избягаш и да тикнеш записа в ръцете ни.

— Чрез него ли ме разкрихте? — учуди се Йоран Андершон. — Не е било особено лесно.

— Не беше — каза Йелм. — А ти какво си мислеше?

— Обирджията в трезора, разбира се. Чаках да го откриете и да започнете да ме издирвате. Но когато това не се случи, започнах да действам. После се появи снимката във вестниците. Като че беше жив. За какво беше нужно това?

Защо да не му кажа истината? — завъртя се в главата на Йелм.

— Тайните служби погребаха разследването с оглед на държавната сигурност.

Йоран Андершон се засмя високо. Полицаят беше на ръба да направи същото.

— Мисля, че постъпката им имаше обратен ефект — каза Андершон след миг.

— Сложи край на всичко това и се предай — кротко го прикани Йелм. — Повече от ясно показа недоволството си от поведението на банките в края на осемдесетте и началото на деветдесетте години. Време е да спреш. Знаеш, че в момента охраняваме всички потенциални жертви.

— Не съвсем… При това не става въпрос за показване на каквото и да било, натрупаните съвпадения вече не говорят за случайност, а за съдба. Границата между двете е толкова неуловима, но прекрачиш ли я, няма връщане назад.

— За какво говориш?

— Не четеш ли вестници? — изненада се Йоран Андершон.

— Не особено често — призна Йелм.

— Аз съм народен герой, за бога! Нима не си разгръщал страниците с писма на читатели? Да имаш махмурлук, без дори да си помирисал купона, не е толкова забавно. Такова е мисленето в Швеция днес. Всички, които имат възможност и влияние, единодушно ни втълпяват, че са ни поканили на купон, за който сега трябва да платим. Що за нелепица? Това, което правя, това е купонът, вихрещият се с обратна сила пир на народа! Прочети реакциите, чуй разговорите на хората по улиците! Така постъпвам аз, може би и ти така трябва да постъпиш. Въпреки че ти си се затворил в една малка стая и си мислиш, че всичко се разиграва в нея. Но хората не спират да говорят. Вижда се кои се страхуват и кои ликуват.

— Не се опитвай да внушаваш, че имаш политическа мисия!

— Бях на един-единствен купон в онези шеметни дни — каза Андершон малко по-спокойно. — В кръчмата „Кълцано и смляно“ във Векшьо на двадесет и трети март деветдесет и първа. Тогава си отпразнувах.

— Не си никакъв революционер — упорстваше Йелм. — Това си го съчинил впоследствие.

— Естествено — отрезви се Андершон, — винаги съм гласувал за десните.

Много странен разговор, помисли си Йелм. Това не беше обсебеният сериен убиец, който седеше и чакаше с часове в празните всекидневни, който стреляше по два пъти в главите на жертвите и после слушаше джаз. Мистерията се пръсна на хиляди парчета, митът на още повече. Мистериозо, помисли си. Може би убийствата по някакъв абсурден начин го бяха изцелили. Или пък просто сега водеше относително разумен разговор с Йоран Андершон такъв, какъвто е през деня, през нощта сигурно напълно се променяше.

Хора, помисли си Йелм и каза:

— Един чисто професионален въпрос. Как влезе в домовете им?

— Ако достатъчно дълго следиш някого, скоро се сдобиваш с ключовете му по един или друг начин — отговори Андершон с безразличие. — После правиш отпечатък в буца глина и сам измайсторяваш ключа. Не е по-трудно, отколкото да шлифоваш стрела за дартс. Научаваш навиците му и го чакаш.

— Отдавна ли преследваш следващата жертва?

Моментно затишие. Йелм се опасяваше, че е затворил.

— Достатъчно дълго — Андершон все пак отговори и продължи: — Но май много се разбъбрихме. Обадих се само за да ти кажа да оставиш годеницата ми на мира. Иначе ще бъда принуден да убия и теб.

Въпросът се въртеше през цялото време в главата му. Коя беше по-добрата тактика: да го зададе сега или да го остави за по-късно? Как щеше да реагира Йоран Андершон? Странният разговор го направи още по-несигурен. Странен заради привидната си нормалност. Накрая реши да попита, макар и да грешеше:

— Ако си се свързал с Лена, сигурно знаеш, че носи в утробата си детето ти? Как ще изглежда неговото бъдеще?

Мъртва тишина.

След десет секунди чу леко щракване и разговорът приключи. Йелм постави слушалката, спря записа, извади лентата и се запъти към Хюлтин.

— Току-що говорих с него — каза той.

Хюлтин вдигна глава от книжата и го зяпна през полукръглите си очила.

— С кого?

— Йоран Андершон — отговори и размаха лентата.

Хюлтин посочи магнетофона с желязна физиономия.

Прослушаха записа. На Йелм му се стори, че на места беше прекалено пасивен, а на други — направо смешен, но като цяло се беше получил дълъг и изненадващ разговор между сериен убиец и полицай.

— Разбирам предпазливостта ти — каза Хюлтин, когато магнетофонът млъкна. — Въпреки че можеше да се пребориш за малко повече подробности. Доколкото преценявам, в целия разговор има три напътстващи момента. Първият: дори и да разтълкуваме тишината в края като незнание за бременността на годеницата му, то е очевидно, че се е свързал с нея. Тя навярно чисто и просто е премълчала този факт. И имайки предвид, че контактът е осъществен много скоро след като бяхте при нея, е възможно да са поддържали връзка и преди това; малко вероятно е да са се видели за пръв път от три месеца и половина точно в деня, след като го разкрихте. Холм трябва сериозно да се заеме с Лена Лундберг в Алготсмола. Знае повече, отколкото е казала. Вторият момент: Андершон отговаря: Не съвсем, когато казваш, че охраняваме всички потенциални жертви. Би могло да се тълкува и като че Алф Рубен Винге е на прицел; единствено него не сме открили. Трябва да положим всички усилия, за да го направим. И третият: когато го питаш отдавна ли преследва следващата жертва, той отговаря: Достатъчно дълго. Нима е готов да продължи още тази нощ? Въпреки че нощес е извършил убийството в Гьотеборг!? Добре, не е много, но достатъчно, за да действаме. Да обобщим: вероятно от Лена Лундберг ще разберем къде се крие Андершон в Стокхолм, следващата жертва май ще бъде Алф Рубен Винге, и то още тази нощ. Аз ще се обадя на Холм, ти — на Сьодерстет за Винге. Вземи мобилния телефон.

Йелм постоя за миг, без да помръдне. Хюлтин наистина беше под пара. Вече се беше нахвърлил на телефона и говореше с Шещин във Векшьо. Почти свърши, когато Йелм посегна към мобилния телефон на бюрото и набра номера на Сьодерстет.

— Арто, Винге е следващият, вероятно тази нощ. Докъде стигна? Къде си, между другото?

— Тук — отвърна Сьодерстет драматично и блъсна вратата. Затвори телефона в ръката си и продължи: — Бях в стаята. Какво открихте?

— Холм тръгва веднага към Лена Лундберг — каза Хюлтин, без изобщо да забележи ефектното влизане. После се обърна към Сьодерстет: — С кого разговаря за Винге?

Сьодерстет веднага улови ритъма:

— Със съпругата му Камила на „Нарвавеген“, с две секретарки във фирмата му Урбо Инвест на „Стурегатан“: Лиса Хегерблад и Вилма Хамар, с двама сътрудници: Юханес Лунд и Вилгот Йоферман, както и с един съсед до зазимената лятна къща на Вермдьо: полковник Микаел Шьолд.

— Колко здраво ги притисна?

— Не особено.

— Остана ли с усещането, че някой крие нещо? Помисли си добре.

— Жена му беше леко огорчена… Всеобщо чувство за дискретност в офиса…

— Добре, знаете ли дали Чавес или Нурландер са се върнали?

— Не са — каза Сьодерстет.

— Тогава се захващаме ние — реши Хюлтин, стана и си облече сакото. — Часът сега е… пет и половина. Възможно е да има някого в Урбо Инвест, ще се обадим по пътя.

— Всеки с колата си. Арто се заема със съпругата, Пол и аз отиваме във фирмата. Ако там няма никого, ще ги търсим другаде. И поддържаме връзка по телефона за всеки резултат, независимо какъв. Както обикновено избягваме радиостанцията. Ще се опитам да открия Виго и Хорхе и чакам Шещин да се обади от Алготсмола. Въпроси?

— Никакво подкрепление? — попита Сьодерстет в коридора.

— Има време — отговори Хюлтин.

На стълбите срещнаха Никлас Грундстрьом от Вътрешни разследвания. Погледът му и този на Йелм се пресякоха. Йелм усети, че просто спря за секунда.

— Стигнал си до върха, а, Йелм? — тихо попита Грундстрьом.

— Или съм затънал до шията — също тихо отговори Йелм.

— Дьос и Гран те очакват — прекъсна ги Хюлтин. — Ето ти двама, които истински се нуждаят от услугите ти.

Грундстрьом ги изпрати с поглед, докато тичаха надолу по стълбите и към колите. После продължи и уволни двамата агенти.

Поеха в една и съща посока към „Йостермалм“, сравнително бързо се промъкваха по единичната лента в натовареното движение в час пик.

— Вилгот Йоферман е в офиса — съобщи Йелм по телефона. — Очаква ни. Другите са си тръгнали. Взех адреса на служителката Вилма Хамар. Живее на „Артелеригатан“. Останалите са от предградията. Да я посетя ли?

— Да — отсече Хюлтин.

Трите коли продължиха заедно до „Хумлегорден“. Точно преди кръстовището на „Стурегатан“ и „Карлавеген“ шефът съобщи:

— Шещин се обади, че е при Лена Лундберг. След малко пак ще се чуем. Никакъв контакт с Хорхе. Вито е в Йосмо, къде изобщо се намира това, и проверява някакъв апартамент. Ще дойде, когато приключи.

Сьодерстет и Йелм завиха вдясно по „Карлавеген“, докато Хюлтин продължи десетина метра по „Стурегатан“. След няколко преки Йелм зави по „Артелеригатан“, а Сьодерстет се насочи към „Карлаплан“ и „Нарвавеген“.

Откри адреса и натисна звънеца, на който пишеше „Хамар“, чу любезен мъжки глас и вратата се отвори. На третия етаж го посрещна стабилен мъж, попреминал средната възраст, който пушеше лула.

— Криминална полиция — каза Йелм и размаха легитимацията си. Мъжът направо се обърка. — Търся Вилма Хамар. Много е важно.

— Влезте — промълви домакинът и извика: — Вилма! Полицията!

Вилма Хамар се появи откъм кухнята, като триеше ръце в една кърпа. Беше ниска и набита, някъде около петдесетте.

— Извинете за безпокойството — каза Йелм задъхано. — Мисля, че знаете за какво съм дошъл. Смятаме, че живота на шефа ви, Алф Рубен Винге, е в опасност. Не сме напълно убедени, че при предишното посещение ни казахте цялата истина за отсъствието му.

Вилма Хамар поклати глава, готова да запази лоялността си на всяка цена.

— Изчезва за по няколко дни в месеца, както казах на колегата ви. Не се бъркам в личния му живот.

— Периодични гуляи, ако питате мен — намеси се мъжът и дръпна от лулата.

— Ролф! — смъмри го Вилма.

— Знаете ли за убийствата на важните особи… — започна Йелм, когато телефонът му звънна.

— Готово — гласът на Сьодерстет в слушалката. — Жена му този път си призна. Беше си пийнала порядъчно. Има любовница, повтарям: има любовница. Но жена му не знае коя е. Все пак прояви интерес да отхапе зърната на гърдите й, ако я открием.

— Благодаря — каза Йелм и затвори.

— Нима твърдите, че… Алф Рубен е… — замънка уплашено Вилма Хамар.

— Следващата жертва, да — допълни Йелм. — Не се опитвайте да го предпазите с някаква криворазбрана лоялност, която по-скоро ще го убие. Знаем, че има любовница. Имате ли представа коя е?

Вилма Хамар се хвана за челото.

— За съжаление разполагам със секунди — спеши я Йелм, за да предотврати фабрикуването на димни завеси.

— Да — отговори тя. — Но не знам коя е. Няколко пъти вдигах телефона, когато се обаждаше. Говори с фински акцент, това е всичко. Но Лиса със сигурност знае повече.

— Секретарката?

Вилма кимна.

— Лиса Хегерблад. Живее в… как беше… Росунда? Имате ли адрес и телефон?

Жената разтвори някакъв телефонен каталог и написа адреса и телефонния номер на залепяща се жълта бележка. Йелм я закрепи за мобилния си.

— Благодаря — каза и тръгна.

Докато слизаше по стълбите, набра номера от бележката. Изчака десет сигнала свободно, преди да затвори. Тогава се обади Хюлтин.

— Намирам се при старши сътрудника Вилгот Йоферман в Урбо Инвест. След лек натиск съобщи малкото име на любовницата и описа външния й вид. Друго не му е известно, гарантирам. Ниска, с пепеляворуса коса, подстригана на черта, и се казва Аня.

— Мога да добавя, че сигурно е финландка или шведка с финландски произход — каза Йелм в слушалката, в която се чу едно „пип“.

— Някой ме търси — забърза Хюлтин. — Нещо спешно?

— Секретарката. Не отговаря.

Хюлтин изчезна.

Йелм седна в колата и зачака притеснен. Сьодерстет се приближи с волвото и спря пред него. Телефоните им звъннаха. И двамата отговориха.

— Окей, конферентна връзка — беше шефът. — Шещин е на линия.

— Ало — обади се Шещин Холм от Алготсмола. — Току-що проведох задълбочен разговор с Лена Лундберг. Вярно е, че през последните три месеца се е срещала с Андершон от време на време. Наистина ме е заблудила. Казал й е, че имал да върши нещо много важно, само това. После щял да се прибере вкъщи и всичко да бъде както преди. Подозрението ви, че не е посмяла да му разкрие за бременността, се оправда.

— Давай по същество — смъмри я Хюлтин.

— Не мога да пропусна някои подробности. Братът на Лена живее в Стокхолм. Последния път, когато им бил на гости, само няколко седмици преди инцидента в банката, разказал по някакъв повод за сестрата на свой колега, която работела в Америка и можела да поддържа апартамента си, без да го дава под наем. Лена се сети за това. Не си спомни името на сестрата, въпреки че брат й го беше споменал, но апартаментът се намирал някъде във Фития; обади се на брат си, за да й каже името: Анна Вилиамсон. Вие сте на ход от тук нататък.

— Браво — похвали я шефът.

— Как е тя? — попита Йелм.

— Току-що започна да навързва нещата. Не се чувства добре.

— До скоро — каза полицаят.

— Пази се — отвърна тя и изчезна.

— Там ли сте? — попита Хюлтин. — Затворете, а аз ще проверя адреса.

Седяха в прегръдката на металния корпус на автомобилите. Телефонът на Йелм звънна. Но не и на Сьодерстет — видя през прозореца. Май не беше Хюлтин.

— Най-сетне — чу Чавес в ухото си. — Откраднаха ми телефона, ако искаш, вярвай. Върна ми го един наркоман. Какво става?

— Действаме — каза Йелм. — Къде си?

— „Сергелс тори“.[4] Имах шибан ден. Не вярвах, че столичният подземен свят е толкова… голям.

— Затвори, ще ти се обадя след няколко секунди. Хюлтин проверява един адрес в момента. Йоран Андершон.

— Мамка му — изпсува Чавес и затвори.

Последва незабавно позвъняване. Йелм видя Сьодерстет да вдига слушалката като него.

— Ало — беше Хюлтин. — Апартаментът на Анна Вилиамсон се намира на „Фитиявеген“ 11, на четвъртия етаж.

Йелм се изсмя високо.

— Какво има? — подразни се шефът.

— Играта на съвпадения — отговори Йелм и запали колата. — Старият ми полицейски участък е в съседната врата.

Тръгнаха заедно към „Сергелс тори“, откъдето взеха Чавес. Той скочи в маздата на Йелм и бързо научи последните новини.

— Как звучеше? — попита Хорхе, когато стигнаха до шосето за Есинген.

— Неприятно проницателен — отвърна Йелм. — Като че бе изключено да е убиецът.

Опита се да проследи хронологията. Ако следата отговаряше на истината, то Йоран Андершон беше живял в съседство с полицията във Фития, кроейки пъкления си план. Беше излизал и влизал под носа му и навярно често се бяха разминавали през февруари и март. Чудеше се дали апартаментът му се вижда от стария му офис. Андершон беше тръгнал за Дандерюд, за да извърши първото си убийство, точно преди Йелм, на свой ред, да се отправи към Службата за имигранти, за да освободи заложниците. И докато Грундстрьом и Мортенсон въртяха полицая на шиш, убиецът се беше разправил с втората жертва, на „Страндвеген“.

Какво беше казал? Натрупаните съвпадения вече не говорят за случайност, а за съдба. Границата между двете е толкова неуловима, но прекрачиш ли я, няма връщане назад.

На Пол Йелм му се струваше, че приближава границата.

Въпреки че спряха на паркинга на участъка, никой не се сети да потърси съдействието на колегите там.

Влязоха през съседната врата, изкачиха се до четвъртия етаж и се събраха пред апартамента с табелка „Вилиамсон“. В блока беше съвсем тихо. Хюлтин натисна звънеца. Никой не отвори. Не се чу нито звук отвътре. Шефът звънна отново. И пак никаква реакция. Изчакаха няколко минути. После Йелм ритна вратата.

Нахлуха с вдигнати оръжия. Маломерният двустаен беше празен. Спалнята беше опъната, само няколко плюшени играчки се мяркаха до възглавниците. По стените висяха плакати, типични за момичешка стая. Чавес се наведе и погледна под леглото. Издърпа навит дюшек, приличащ на руло, с одеяло за пълнеж. Имаше и куфар, произведен в Русия. В него бяха затворени десетина пачки от по петстотин крони.

Всекидневната изглеждаше точно толкова подредена, колкото и спалнята. Само един от розовеещите плакати беше малко смачкан. По нищо не личеше, че някой бе живял тук повече от три месеца, беше толкова чисто. На плота в кухнята лежеше измита тенджера. Дъното й беше влажно. Кухненската маса беше с чекмедже. Хюлтин го издърпа.

Първото, което видяха, беше връзка различни ключове, макар и всичките да бяха гладки, без зъбци и вдлъбнатини, готови да бъдат оформени. В чекмеджето намериха и една кутия. Надписана на кирилица. Хюлтин нахлузи гумените ръкавици и я отвори. Деветмилиметрови патрони от Казахстан бяха подредени в дълги редици; не липсваха дори половината.

Под нея откриха списък, написан на машина, със седемнадесет имена. Хюлтин го вдигна внимателно и се подсмихна доволно. Кюну Дагфелт, отметка, Бернхард Странд-Юлен, отметка, Нилс-Емил Карлбергер, отметка, Енар Брандберг, отметка, Улф Акселсон, отметка. Последната отметка стоеше пред името на Алф Рубен Винге.

Йелм влезе във всекидневната. Повдигна смачкания плакат на стената. Зад него се криеше мишена за дартс. Но стрелите ги нямаше.

Претърсиха гардеробите и бюрото. Не откриха други следи от тримесечния престой на Йоран Андершон. Навит дюшек, руски куфар с пачки по петстотин крони, влажна тенджера, връзка гладки ключове, кутия патрони от Казахстан, мишена за дартс и списък с мъртъвци. Иначе по нищо не личеше да е живял тук.

Йелм посети бившите колеги стена до стена и им нареди да отцепят апартамента, да сложат нощна охрана и да изготвят техническа експертиза. Лятното слънце навън ги огря и само хладният полъх им напомни, че е вечер. Беше почти осем. Оставаше им само да започнат отначало.

Йелм и Чавес позвъниха отново на секретарката Лиса Хегерблад, този път тя отговори. Прозвуча резервирано при въпроса на Йелм за отсъствието на Винге. Не успя да й каже колко е важно, преди тя да затвори. Въздъхнаха и поеха за Росунда, за да говорят лице в лице с нея.

Хюлтин и Сьодерстет се отправиха към Стура Есинген, където младият сътрудник на Винге, Юханес Лунд, живееше в прилична къща с прилична гледка към Меларен. Само телефонният секретар отговори на позвъняванията им. Не оставиха съобщение.

Тъй като Стура Есинген се намираше значително по-близо от Росунда, Хюлтин и Сьодерстет първи стигнаха до целта си. Мъж в гащеризон ходеше нагоре-надолу по стръмната тревна площ на градината и косеше усърдно с търкалящ се уред, който приличаше на не много подходяща за целта косачка. Под яката на гащеризона се подаваха бяла яка на риза и черен възел на вратовръзка.

— Кого виждам — възкликна той, когато съгледа Сьодерстет. Спря с косенето и изключи машината. — Не сте останали много доволен…

— Защо не вдигате телефона? — попита строго Хюлтин.

— Стационарната линия е само за обикновените разговори; приема ги директно телефонният секретар. Тук — каза и се потупа по джоба с мобилния телефон — постъпват важните. — Вероятно възприе секундното им мълчание за неразбиране, защото поясни: — Позвъняванията от група Б се трупат и прослушват от жена ми, а от група А идват директно тук.

Така си е, помисли Сьодерстет и промълви:

— Погледнете небето. — Юханес Лунд погледна нагоре. — Часът е осем и половина и слънцето все още грее. След няколко часа то ще изчезне. А с него ще изчезне и Алф Рубен Винге. Разбирате ли? След няколко часа шефът ви ще бъде убит от серийния убиец, пратил в отвъдното петима многоуважавани съграждани от вашата черга.

Юханес Лунд ги гледаше изненадано.

— Убийствата на големите клечки? — попита. — О, по дяволите. Винаги съм го смятал за голяма мижитурка. Това… го издига в очите ми.

— Разкажете всичко, което знаете, за периодите му на зачезване — заповяда Хюлтин.

— Както ви казах и по-рано, не знам нищо — започна Лунд и замислено се вторачи в небето над Есинген. — Винаги се е държал студено с мен. Знае, че си върша работата много по-добре от него и печеля много повече пари за фирмата, отколкото той самият. Нужен съм му, но ме мрази. Никога не би ми се доверил за нещо лично.

— Има ли по-близки приятели, с които би го направил? — попита Хюлтин.

Юханес Лунд се засмя.

— За бога, хора! Та ние сме бизнесмени!

— Никога ли не сте срещали дребна руса финландка, подстригана на черта, която отговаря на името Аня? — намеси се Сьодерстет.

— Никога — каза Лунд и го погледна право в очите. — Съжалявам.

Мобилният на Хюлтин иззвъня. Беше Чавес.

— Стигнахме до дома на Лиса Хегерблад на „Росундавеген“. Нещо за нас, преди да влезем?

— Нищо — отвърна Хюлтин. — За жалост.

— Добре — каза Чавес, прекъсна разговора и прибра телефона в джоба на якето.

Натиснаха звънеца на вратата в Росунда. Красива руса жена, наближаваща средна възраст — човек би могъл и така да се изрази, ако не звучеше толкова ужасно, за миг се отнесе в мисли Йелм, — отвори вратата и се притесни.

— Полиция, доколкото разбирам? — каза Лиса Хегерблад. — Мислех, че вече съм…

— Разполагаме с много малко време — прекъсна я Йелм и се промъкна през вратата. Дори не си даде сметка дали се извини, че въобще не се представи.

Апартаментът на Лиса Хегерблад беше просторен: три големи стаи с високи тавани. Обзавеждането беше от най-модерното в края на осемдесетте: черно-бяло, стоманени орнаменти, наклонени ъгли, асиметричност, леко чувство за студенина. Като че времето беше застинало след годините на разкош.

— Вие сте личен секретар на Алф Рубен Винге — започна Навес. — Естествено, че знаете много повече, отколкото разказахте. Напълно разбираме, че не бихте могли да разкриете всичко пред останалите в офиса. Но сега животът на директор Винге е заложен на карта, казвам ви го съвсем директно. След няколко часа ще бъде убит.

— О! — възкликна секретарката. Вероятно това беше начинът й да изрази дълбокия си потрес. — Но побелялото ченге не каза нищо такова.

— Побелялото ченге не знаеше за това тогава — поясни Чавес, — но това с черната коса го знае сега. Нещата загрубяха — не можа да се сдържи да не добави.

— Хайде — подкани я Йелм. — Говори с фински акцент, казва се Аня, с руса коса на черта; с нея Алф Рубен Винге свива любовно гнездо няколко дни в месеца. Коя е тя?

— Не знам — отговори Лиса Хегерблад. — Всичко, което казвате, е вярно. Често вдигам телефона, когато звъни, но незабавно я свързвам с Алф Рубен. Дори не съм й насрочвала среща с него, иначе това е мое задължение. Говорихте ли с Юханес?

— Юханес Лунд от Есинген? Той не знае нищо — отговори Чавес.

Лиса Хегерблад се засмя.

— Ясно, ясно — каза тя. — Тъй като предпочитам Алф Рубен за шеф пред Юханес, най-добре е да ви разкажа. Алф Рубен Винге и Юханес Лунд са като баща и син. Вече го е избрал за наследник и му е завещал фирмата. Ако Алф Рубен умре, Юханес ще заеме поста му и тогава вероятно всички ще си тръгнем за сметка на по-свежи сили.

— Знаете ли дали Лунд някога е срещал Аня?

— Убедена съм. Често са на бизнес вечери с придружителка, различна от законната им съпруга.

Чавес мигом се обади на Хюлтин.

— Слушам? — отговори шефът.

— Къде сте? — попита латиноамериканецът.

— Връщаме се при съпругата на „Нарвавеген“, за да я поразпитаме за приятелите. Точно сега сме в… — в слушалката се разнесе пращене — … тунела под Фредхел. Чуваш ли ме?

— Слабо. Обърнете възможно най-бързо и се върнете при Лунд. Той ще наследи Урбо Инвест, повтарям: Юханес Лунд ще наследи Урбо Инвест, ако Алф Рубен Винге умре. Има причина да мълчи за Аня. Най-вероятно знае коя е.

— Добре — изпращя гласът на Хюлтин. — Мисля, че горе-долу разбрах. Връщаме се в Стура Есинген.

Хюлтин затвори точно когато колата излезе от тунела. Потърси Сьодерстет по радиостанцията, караше няколко коли зад него. Обърнаха, минаха отново през тунела и излязоха на моста „Фредхел“ към Лила Есинген. Няколко смелчаци се къпеха до скалите в залива, където залязващото слънце оцветяваше вълните в червено.

Красотата на Меларен се изплъзна под носа им. Въпреки че преди няколко минути бяха излезли от тунела, имаха чувството, че все още са в него. В края му мъждукаше светлина, наречена Йоран Андершон, която се закриваше от друга — Юханес Лунд. В колата си Сьодерстет се опитваше с всички сили да следва бясно шофиращия Хюлтин.

Лунд седеше в хамака до водата и пушеше. Гащеризонът висеше на края на хамака, който леко се полюшваше, докато кълбетата дим спокойно се виеха над него.

Хюлтин сграбчи хамака и го откъсна в единия край. Юханес Лунд се озова на тревата със зелени петна по лактите на бялата риза. Когато видя полицаите, не обели и дума, само стана. Сега погледът му беше различен. Беше готов да брани наследството си със зъби и нокти.

— Да побързаме — Хюлтин остана равнодушен. — Аня?

— Както вече ви казах, не знам…

— Ако Винге умре, ще те обвиня в съучастничество — премина на „ти“ Хюлтин. — Това е и последната ти възможност да говориш. После ще те арестуваме и ще те откараме в полицията.

— Нямате никакъв шанс да ми повдигнете обвинение — остана спокоен Лунд. Огледа озеленените си лакти. — Нямам представа коя е тази Аня. И ако все пак съм я виждал, то никой не ми я е представил.

— Сигурен ли си, че искаш усложнения? — запита хладно Хюлтин.

— Защо не? — нахалстваше Лунд. — Отведете ме в полицията, хайде. Ще ме пуснете след час. А дотогава почитаемият Алф Рубен Винге ще умре. Аз нямам нищо общо.

— Не ме разбра — каза Хюлтин и с неочаквано движение разби с челото си дясната му вежда. — Да те откараме в полицията, е лесно. Трудното едва сега започва.

Юханес Лунд се втренчи с изненада в окървавената си длан, с която докосна главата си.

— Господи — простена той. — Жена ми и децата гледат през прозореца.

— Ще им разиграем истинско шоу, ако не изплюеш на секундата цялото име на Аня.

— Мислех, че полицейското насилие го има само във вестниците — каза Лунд и получи още едно доказателство, че греши.

Лежеше превит на земята и дишаше тежко.

Хюлтин се наведе над него и заговори спокойно:

— Рискуваме прекалено, ако пипаме с копринените ръкавици. В близките часове имаме шанс да заловим най-опасния сериен убиец в Швеция от десетилетия. Иначе ще се измъкне от клопката. Днес открихме кого възнамерява да убие. Утре няма да ни се удаде такава възможност. И както се досещаш, нямам намерение да позволя на кариеристичните ти планове да спасят този нещастник. Разбирам, че го възприемаш като дошло от небето средство, което ще ти помогне да застанеш начело на Урбо Инвест. Дори и това ми е ясно. Но ако не изпееш всичко, което знаеш за Аня, здравата ще си изпатиш. Нещата са толкова прости.

— Има финландска фамилия — пръхтеше Лунд. — Паркила, Парика, Парлийка. Нещо такова. Живее в Сьодермалм. Това е всичко, което знам.

— Нейният дом ли е любовното гнездо?

— Нямам и най-малка представа, кълна се!

— Никакви групови сексоргии, в които да сте участвали ти и твоите случайни познати? — попита Хюлтин.

— За бога! — стенеше Лунд.

— Проститутка ли е? Компаньонка?

— Не. Не мисля. Не прилича на такава. Съвсем друг тип е. Малко срамежлива.

— Благодаря за отзивчивостта ви — Хюлтин премина отново на „вие“ и стана. — Ако се окаже, че по един или друг начин сте ни излъгали или сте премълчали нещо, ще се върнем обратно, за да поразкрасим разговора. Нещо да допълните или да промените в казаното?

— Дано адът за ченгета да е достатъчно голям, за да побере вас двамата.

— Претъпкан е — отвърна Хюлтин и се отдалечи. — Паркила, Парика, Парлийка — обърна се към Сьодерстет, докато вървяха към колите. — Кое е най-вероятното?

— Паркила и Парика са имена — поясни Сьодерстет. — Парлийка, едва ли.

— Провери Аня Паркила и Аня Парика в Сьодермалм — нареди шефът. — А после и всички останали с тези фамилии в цялата Стокхолмска област.

Сьодерстет набра справки. На „Бундегатан“ в Сьодермалм живееше Аня Парика. Аня Паркила не съществуваше. Откри още шестима с фамилия Парика на прилично разстояние: трима в района с телефонен код 08, двама с 018 и един с 0175. Сьодерстет направо драскаше в бележника си.

— На кое населено място отговаря код нула сто седемдесет и пет?

— Халставик-Римбо — отговори операторът и му даде последния от гореизброените адреси в Римбо.

— Благодаря — Сьодерстет затвори и набра номера на Аня Парика от улица „Бундегатан“. Никой не вдигна.

— Аня Парика — обърна се ченгето към шефа си, който го чакаше вън от колата. — „Бундегатан“ петдесет и три. Не отговаря.

— Ще отида там — реши Хюлтин и скочи в колата. — Колко са всичките? — извика през отворения прозорец, докато излизаше на заден ход от двора на Юханес Лунд.

— Шестима Парика. Трима в Стокхолм и областта, двама в Упсала и един в Халставик-Римбо.

— Провери дали стокхолмчаните са роднини. Чавес и Йелм да проверят останалите. И без това вече се намират на север.

Сьодерстет се свърза с Чавес:

— Казва се Аня Парика: П-а-р-и-к-а. Живее в Сьодермалм. Вероятно се е преселила. Хюлтин е на път. Вие къде сте?

— Чакаме до стадиона. Гризачите[5] биха синьо-белите[6], колкото и да е странно. Стотици футболни хулигани, плачещи за белезници, се точат покрай колата.

Сьодерстет им продиктува номерата с 018 и 0175.

— Проверете дали са роднини на Аня. В най-лошия случай трябва да се завлечете там.

— Къде се намира това нула сто седемдесет и пет?

— Римбо — отговори Сьодерстет. — Имам адресите. Обадете се, ако се заинатят да ви ги кажат.

Сьодерстет затвори и започна да проверява трите номера с код 08. Двата бяха в Шерхолмен[7]. Толкова по-добре, намираше се съвсем близо, но третият беше в Хеселбю.

Тези в Шерхолмен се оказаха братя, преместили се наскоро от Тамерфорш, и не познаваха никаква Аня Парика.

— Освен лелята на баща ни в Йостерботен[8] — каза единият от братята на фински. — Тя е на деветдесет и три, глуха, сляпа и дяволски свежа. Може би търсите нея.

Сьодерстет прекъсна разговора и позвъни в Хеселбю. Ирен Парика от Хеселбю Виластад[9] се оказа по-голямата сестра на Аня.

— На колко години е тя? — попита Сьодерстет на шведски.

— Двадесет — отвърна Ирен Парика. — Учи икономика в университета. Боже, да не й се е случило нещо?

Защо питаш мен, намери сили за черен хумор финландецът.

— Още не, но е в опасност. Изключително важно е да открием къде се намира. Знаете ли за някакъв по-възрастен любовник?

— Разликата ни е петнадесет години. Не общуваме особено често. Не знам нищо за интимния й живот. Освен, че понякога е доста хаотичен.

— Сещате ли се за някое място, където се среща с любовника си?

— Любовник, та любовник! Що за тъпа дума!

— Успокойте се и помислете.

— Единственото, за което ми идва наум, е гарсониерата в Сьодермалм.

— Имате ли други братя и сестри, родителите ви живи ли са, в Швеция ли живеят?

— По-големият ми брат почина, преди Аня да се роди. Но мама и татко са живи, въпреки че са леко склерозирали. Живеят в Римбо.

Сьодерстет й даде номера на мобилния си, благодари й и усети как времето изтича между пръстите. Римбо беше на повече от петдесет километра от Стокхолм. Обади се на Чавес:

— Как е?

— Ударихме на камък, що се отнася до Упсала. Първият номер не отговори. Вторият ни натресе на някакъв изкуфял дядка, Арнор Парика, който не спря да дърдори несвързано. Исландски имигрант във Финландия, който се сдобил с финландска фамилия и сетне имигрирал в Швеция. Не престана да упорства, че бил бащата на Аня. След дълъг и объркан разговор се оказа, че бил кастриран от руснаците в Зимната война[10]. Ще звънна в Римбо.

— Добре, защото това са родителите на Аня. Сигурно ще се наложи да ги посетите.

— Мамка му — изпсува Чавес. — Времето лети.

— И ние с него — добави Сьодерстет.

Седеше в Стура Есинген и гледаше как светлината напълно изчезна, а с нея и идеите. Нямаше какво да прави. Бездействаше с ръце на кормилото. Имаше чувството, че е замръзнал. Времето течеше, без да може да го задържи.

Часът беше девет вечерта на двадесет и девети май; най-вероятно Йоран Андершон вече седеше някъде и чакаше Алф Рубен Винге.

Мобилният му звънна.

Сьодерстет усети как ставите му прещракаха, когато го доближи до ухото си. Хюлтин:

— Апартаментът на Аня на „Бундегатан“ е празен. Разбих ключалката. Никаква следа. Съседите не знаят нищо. Вито е тук. Открихме тефтер с адреси. Винге не е сред тях, макар и да са доста: най-вече на приятели от университета, така изглежда. Започваме да им звъним. Нещо за Йелм и Чавес?

— Нищо — беше всичко, което Сьодерстет успя да промълви. Ужасното безсилие се разля за последен път по вените му, преди да застине.

Отново телефонът.

Когато най-сетне се застави да отговори, чу гласа на Чавес.

— Нямахме късмет с родителите в Римбо.

И това беше всичко. Разбра, че застоят е всеобщ.

Йоран Андершон беше на път да им се изплъзне.

Ускореното до максимум темпо се забавяше. Отровата на безсилието се разливаше в телата им. Недоволството беше разбираемо.

Телефонът. Сьодерстет едва успя да отговори.

— Ало — дискретен женски глас. — Обажда се Ирен. Ирен Парика. Сестрата на Аня.

Буцата лед спря да скърца в тялото му. Полицаят съзря мощното пролетно течение на реките малко по-нагоре…

— Да? — отговори в очакване Арто Сьодерстет.

— Мисля, че се сетих нещо — Ирен Парика протакаше. — Може би е без значение.

Сьодерстет чакаше. Реката прииждаше.

— Мама и татко имат вила с градинка, в която, струва ми се, Аня понякога ходи. На върха на Тантулунден[11].

Ето че реката придойде, преля коритото, разтопи леда, заля града и страната, и завъртя ключа на нажежения автомобил.

— Имате ли точен адрес? — попита, докато си проправяше път към шосето.

— Не, за съжаление. Мисля, че мястото се казва Сьодра Тантулунден. Друго не знам.

Сьодерстет беше благодарен, стори му се искрена, наистина искрена, и се обади на Хюлтин.

— Мисля, че го спипахме — запази спокойствие. — Вила в Танту. Район Сьодра Тантулунден. На родителите.

Мълчание. Ледът се топи. Топи се в целия град.

— Тръгни към Кметството — забави се Хюлтин.

Без ни най-малка представа защо, Сьодерстет подкара към Кметството. Градът пустееше. Когато се заспуска по „Хантверкаргатан“, Хюлтин пак позвъня:

— Чуват ли ме всички — почти викаше. — Набелязали сме вила в Танту. Сборен пункт края на „Лигнагатан“, последната пресечка от „Хорнсгатан“ надолу към Хорнстул. Ще атакуваме сами. Всички да се отправят натам незабавно. Без Арто. Ще ти се обадя след секунда.

Маздата пред Росунда за миг се отърси от летаргията. Йелм подаде рязко газ и Чавес полетя към облегалката.

Пристигнаха първи. Жива душа не се мяркаше. Танту се гушеше като затънтено селце насред големия град. Тук-там мъждукаше светлинка от къщурките на хълма. Някъде горе се намираше Йоран Андершон.

Останаха в колата. Нито дума, нито движение. Йелм пушеше. Чавес като че не забелязваше.

Едно такси спря срещу маздата. За кратък, неприятен момент Пол Йелм си помисли, че това е Андершон, дошъл „да го убие“, както се беше заканил по телефона. Но вместо него от таксито слезе Шещин Холм. Бързо скочи на задната седалка.

— Направо от „Арланда“ — тихо каза тя. — Разбирам, че няма смисъл да моля за резюме?

— Родителите на Аня Парика имат парцел тук — каза Йелм и почувства ръката й на рамото си. Бързо намести своята върху нейната. После и двамата се дръпнаха.

Едно волво забръмча по миниатюрната уличка, почетена с името „Лигнагатан“[12]. Хюлтин и Нурландер изскочиха от него и се качиха в маздата. Трябваше малко да се посбутат.

— Арто скоро ще донесе карта — каза Хюлтин с леко кимване към Шещин. — Върнала си се. Хубаво. Добрах се до служител от имотния регистър на Кметството. Арто има среща с него в архива в мазето.

— Няма да разчитаме на снайперисти? — попита Йелм, надявайки се на потвърждение.

— Няма — отсече шефът. Това „няма“ означаваше много.

Мина доста време, преди колата на Сьодерстет да заподскача по „Лигнагатан“. Колегата им излезе, размахвайки картата. Посрещнаха го. Хюлтин дръпна картата и се втренчи в нея.

— Ледът се разтопи, а? — обърна се Сьодерстет към Чавес.

— Най-накрая — отвърна латиноамериканецът.

— Хайде! — зяпна Хюлтин. Надвесиха се над картата. — Ето я вилата — каза и посочи. — Всички ли я виждат? Намира се от другата страна на малка пътечка, почти на върха. По същата тази пътечка можем да стигнем до нея, ако сме дяволски предпазливи. А това е постройката отсреща, която е най-близо до целта. Вратата й е от тази страна, т.е. не гледа към вилата на Парика. Първо трябва да се доберем до нея. Пункт номер едно. За начало един от вас ще се промъкне и ще провери дали има някакво раздвижване в обекта. После от пръснатите наоколо къщурки ще можем да наблюдаваме: има две от другата страна, тях ще ги стигнете, като заобиколите отгоре, тук. Едната лежи на склона отсреща, ето тази, пункт номер две, а другата е точно под нея, на стръмното към брега на Хорнстул, тук, пункт номер три. От тези места ще наблюдаваме целта, така че никой да не успее да се промъкне вътре или вън от нея, без да го забележим. Пункт номер едно — покрива цялата предна страна, тази към пътечката. Пункт номер две я наблюдава отгоре и до голяма степен отзад, а три — малко отзад и цялата отдолу. Значи първият от вас застава на първи пункт. Ще бъде последван от още един, тъй като позицията е с приоритет. Други двама се разпределят във втори и трети пункт. Нещо неясно? Сборен пункт в подножието на хълма, откъдето и ще координираме акцията. Нурландер и аз заставаме там.

Беше трудно да се каже дали Нурландер прие задачата с облекчение, или с разочарование. Хюлтин се подсигури с благосклонността му, като каза:

— Ролята на Виго е най-важна. Той е най-близкото ви покритие. Сега: кой най-добре разбива ключалки тихо и с майсторлък?

Членовете на отряд А се спогледаха.

— Аз ще се справя — каза Чавес.

— Добре — съгласи се Хюлтин. — Ти тръгваш пръв. Йелм ще те последва след малко. Когато стигнем до сборния пункт в подножието, поемаш право нагоре. В началото има леко изкачване, но после става равно. Първата къщурка, до която стигнеш, се вижда отдолу. Ето тази. — Хюлтин през цялото време сочеше на картата и ограждаше с оранжеви кръгове, които фосфоресцираха в тъмнината. — Ще я подминеш, както и останалите три: тези тук. Пътеката завива точно над пункт номер едно, би трябвало да можеш да го видиш, когато подминеш четвъртата къщурка. Появи ли се пътеката, той застава пред очите ти. Това важи и за теб, Пол.

— Само един въпрос — прекъсна го Йелм. — Знаем ли, че в трите пункта не живее никой?

Хюлтин го погледна.

— Не — отговори. — Само предполагаме. Повечето идват през деня и човъркат нещо в градината. Но рискът да има някого, не е изключен. Тогава ще променим плана. Освен това маршрутът ти пресича няколко парцела. Представи си, че някой собственик е там и започне да ни хока, че тъпчем достойните му за награда лалета.

— Трябва да стъпвате леко и безшумно — шефът не спираше да го гледа. Възможно ли беше Хюлтин да е претупал нещата? — Крачете възможно най-далеч от постройките. И дума да не става за евакуация. Андершон със сигурност ще ни усети. Така, пункт две: Шещин, пункт три: Арто. Тръгвате заедно с Йелм, след като Хорхе ви даде сигнал отгоре, въпреки че трябва да повървите доста вляво от сборната точка, преди да започнете да се изкачвате. Скоро ще стигнете до малко по-голям път, ето тук, и ще заобиколите по него. Когато се засече с пътеката, тук, започвате да броите: една, две, три, четири, пет, шест, седем, осем, девет къщи. При деветата Шещин продължава напред и подминава още три. Третата е пункт две. Вратата гледа към върха и трябва да не се вижда от целта. Арто продължава нататък още четири постройки, докато пътят се спусне стръмно надолу. Стигнеш ли до четвъртата, след като Шещин влезе, влизаш и ти. И тя е третата направо. Вратата е разположена малко кофти и май се вижда от целта. Внимателно с ключалката в тъмницата; тихо и незабележимо.

Хюлтин млъкна. После кимна и всички се спуснаха по тревистия склон до Тантулунден, сгушен в непрогледната тъмнина; частица притихнал мрак в шумните отблясъци на града.

— Тук ще бъде сборният пункт — прошепна Хюлтин, разгъна картата и раздаде малки джобни фенерчета и радиостанции, които изрови от една чанта. — Използвайте слушалките. Дръжте и мобилните телефони включени, за всеки случай, но за бога, не звънете помежду си, освен ако не е крайно необходимо. Защото се чува. Дори и фенерчетата са в случай на нужда. Хорхе, Шещин и Арто, имате ли нещо подходящо, с което да отворите ключалките? Иначе нося в малката чанта за спешни случаи.

Всеки взе каквото намери.

— Хайде, на работа — прикани ги шефът.

Хорхе запъхтя по склона и изчезна от поглед. Почакаха пет безкрайни минути, докато чуят гласа му в слушалките:

— Окей — прошепна задъхано. — Пункт едно зает. Празно беше, слава богу. Но във втората къща, покрай която ще минеш, Пол, има някого. Мъж седи на верандата и гледа към залива. Можеш да заобиколиш отзад. Иначе е чисто. За обекта цел важи следното: черни щори, спуснати на прозорците. Зад тях има движение. Долавям светлина. Йоран Андершон е вътре. Повтарям: тук е. Идвайте.

— Останалите тръгват. Не предприемай нищо, преди да заемат позиция. Край, засега — прекъсна Хюлтин, противно на правилата.

Холм и Сьодерстет поеха вляво, Йелм — нагоре по следите на Чавес.

Мъжът беше слязъл от верандата и се разхождаше между розите в градината посред нощ.

Йелм се скри зад един храст. Трите минути чакане му се сториха часове. Виждаше черния силует в мрака, бавно и леко опиянен, да гали любимите си рози. Чу в слушалката първо Шещин, после Арто. И двамата бяха стигнали. Наблюдателните им пунктове също бяха празни. Усети напрегнатото им очакване, но не можеше да помръдне. Най-сетне мъжът се насити на нощното си занимание и се върна на верандата. Оригна се шумно, когато Йелм се промуши зад гърба му и се добра до Чавес, който го зяпаше с опулени очи в тъмнината.

— Какво, по дяволите, стана? — попита той.

— Твоето старче реши да потанцува малко с розите. Клечах на метри от него. Нещо ново? — попита и докладва в радиостанцията, че е на място.

— Не — отговори Чавес, докато Йелм още бърбореше: — Добре. Някой вижда ли процеп между щорите?

— Пункт едно — обади се Чавес. — Никакъв процеп от тази страна.

— Пункт две — беше ред на Холм. — И от тук няма. Виждам целта малко по-лошо, отколкото предполагах. Мярка се само горната част на прозорец с щора.

— Пункт три — каза Сьодерстет. — Виждам само лека ивица светлина отстрани на щората, нищо повече. Никакво движение. Ще се обадя, ако забележа нещо.

Йелм се обърна към Чавес. Или по-скоро към силуета му.

— Как, мамка му, посмя да кажеш, че той е тук? — прошепна възмутен.

— Кълна се, че видях движение — шепнеше латиното. — А и Арто видя светлината. Сигурен съм, дявол да го вземе. Вътре е.

Вилата отсреща беше потънала в мрак. Нямаше и намек за признаци на живот.

Нощта бе свъсена и студена. Луната приличаше на хилава запетайка, която едва се мержелееше. Самотни звезди проблясваха слабо в далечината. Като че се намираха на някакво безлюдно, провинциално място. Родният край на Йоран Андершон, помисли си Йелм.

Трепереха в тъмните къщурки. Чакаха. Чуваха дори мислите на Хюлтин, останал в подножието на хълма. Нямаха определен план, това беше сигурно. Ковеше се на момента.

— Ще действаме ли? — не изтърпя Йелм.

Тишина.

— Вероятно сме изправени пред ситуация със заложници — разсъждаваше на глас Хюлтин — в лицето на Алф Рубен Винге и Аня Парика. Нахлуването може да ги убие.

— Защо изведнъж са му притрябвали заложници?

— Заради това, което спомена в разговора си с него. Ако Винге е дошъл заедно с Аня. Оставил е Хелена Брандберг жива, въпреки че му е струвало записа. Не иска да убие Аня. Има си списък и стриктно го спазва. Но ето че е изненадан: мъжът е в списъка, но жената не е и не знае как да постъпи.

Отново тишина. Студен вятър духна по пътечката и отвя няколко стръка трева, които бавно се завъртяха във въздуха.

— Има една възможност — каза Йелм в радиостанцията.

— И каква е тя? — слушаше Хюлтин.

— Да изчака.

— Какво?

— По-скоро кого. Мен — добави Пол Йелм.

Пак млъкнаха. Шумът от нощния трафик в далечината се приплъзна в тишината и се превърна в част от нея. Чу се бухал, като изтръгнат от покоя.

Чавес се поразмърда. Беше извадил пистолета си. Времето спря. В слушалките изпращя глас:

— Видях го — беше Арто Сьодерстет. — Видях пистолета в процепа до щората. Мярна се за секунди. Обикаля вътре.

Стрелките пак се раздвижиха. Дълго, приглушено тиктаканията в мозъците им отмерваха всяка секунда.

Мълчанието на Хюлтин.

Решението.

Вилата, заради която бяха дошли, продължаваше да пустее. Но нещо се беше променило. Премина сянка, може би повече от една. В този момент телефонът на Йелм звънна. Обичайният слаб сигнал мощно се разнесе в тишината като камбанен звън. Отговори възможно най-бързо.

— Звънна, нали — каза Йоран Андершон в слушалката. — Добре се чу. Значи ти си бил в къщата отсреща. Чаках те.

Йелм онемя. После попита с глас, който сам не разпозна:

— Живи ли са?

— За единия от тях е въпрос на дефиниция — отговори убиецът. — Девойката е уплашена, но е жива. Старчето беше като умряло още когато влезе.

За пореден път тишина. Чавес държеше радиостанцията до мобилния телефон. Всички чуваха разговора.

— Какво смяташ да правиш? — попита Йелм.

— Какво смятам да правя? — иронично повтори Андершон. — Зависи от теб.

Йелм въздъхна дълбоко.

— Ще вляза — отговори полицаят.

Сега беше ред на Андершон да притаи дъх.

— Хайде, направи го. Но този път без оръжие, скрито отзад. И без включен предавател.

Разговорът прекъсна.

— Ян-Улув? — извика Йелм в радиостанцията на Чавес.

— Не е нужно да влизаш — каза Хюлтин.

— Напротив — отвърна Йелм и даде оръжието си на Чавес. После остави якето, радиостанцията и мобилния телефон на пода.

Хорхе го погледна в тъмнината, хвана го за ръка и прошепна:

— Вдигни малко шум, когато влезеш, за да мога да се добера до левия прозорец. Чакам отвън.

Йелм кимна. Впуснаха се в нощта. Латиноамериканецът спря зад къщата, докато той заобиколи зад ъгъла. Само по тениска и с вдигнати ръце, пресече малката пътечка. Няколкото метра му се сториха безкрайни. Би трябвало да му е студено, а не усещаше студ. За миг си представи, че тича нагоре по стълбите на Миграционната служба в Халунда.

Вратата беше открехната. Не се виждаше никой. Само ярка светлина.

Стъпи на малката веранда и се промъкна през тесния отвор.

На вратата висеше малък мобилен телефон. Нарочно си удари главата в него. Докато утихне шумът от разклащането, забеляза с крайчеца на окото, че Чавес пресича пътеката.

Светлината от малката лампа на тавана беше слаба, но заслепи свикналите му с тъмното очи. Отне му малко време, преди да различи каквото и да било. На пода в далечния десен ъгъл забеляза две фигури: завързани, с тиксо на устата. Светлосините очи на Аня Парика бяха широко отворени, Алф Рубен Винге беше притворил своите. Тя седеше, той лежеше, свит като ембрион. Телата им не се докосваха. До лявата стена имаше малко, разхвърляно легло.

Гнездото на любовта, спонтанно помисли Йелм.

На стол, вляво от вратата, седеше Йоран Андершон. Изглеждаше досущ като на снимките и се усмихваше плахо. В ръка държеше пистолета със заглушител на Валери Трепльов. Беше го насочил право към гърдите на полицая от двуметрово разстояние.

— Затвори вратата — заповяда убиецът — и седни на леглото.

Йелм направи, каквото му заповяда.

— Така — одобри Андершон, с насочено през цялото време оръжие. — Снайперистите кръстосват отвън, а?

Полицаят не отговори. Не му идваше нищо наум.

— Спомняш ли си какво ти казах, че ще направя, ако продължаваш да тормозиш Лена? — попита Андершон с изкривена усмивка. — Току-що говорих с нея. От тук. Не се чувстваше добре.

— Но едва ли е заради нас, нали? — колеблив бе Йелм.

— Попитах те дали си спомняш какво казах, че ще направя — Андершон се ядоса.

— Спомням си.

— И въпреки това влезе?

— Ти не си убиец.

Мъжът се засмя високо, но сдържано. Странно изявление на човек, към чиито гърди е насочен пистолет, убил петима души.

— Ти самият искаш да спреш.

— Нима?

— Не съм напълно сигурен кога е настъпила промяната. Различни моменти може да са поставили началото. Знаеш ли?

— Не.

— Първите две убийства бяха безупречни. Нито следа. Какъв талант! Но после, във всекидневната на Карлбергер, когато си стоял, както обикновено, погълнат от прекрасната музика, и си вадил куршумите от стената с пинцетите, тогава се е случило нещо. Оставил си един куршум. Нима те е загризала съвестта?

— Продължавай — заповяда мъжът с невъзмутима физиономия.

— После направи дълга пауза, която ни подведе към редица погрешни заключения. Можеше да свършиш там и да се върнеш при бременната си приятелка.

— Нима наистина си вярваш?

— Всъщност не — отвърна Йелм. — Веднъж застреляш ли човек, се променяш завинаги. Вярвай ми, знам. Но все още можеш да продължиш да живееш. Остави оръжието, за да може детето да расте пред очите ти.

— Не ме занасяй, продължавай.

— Добре. Отнело ти е време да планираш първите три убийства толкова елегантно. Жертвите е трябвало да се приберат вкъщи късно и да бъдат сами. Справил си се в разумно кратък срок. По два дни за всеки. После е трябвало да планираш продължението. Въпреки че все пак се чудя дали наистина е било нужно да се мотаеш толкова дълго: цял месец и половина, от нощта на втори срещу трети април до нощта на седемнадесети срещу осемнадесети май. Какво правеше през това време? Колебаеше се? Размишляваше?

— Преди всичко слушах. Както ти казах по телефона. Обикалях напред-назад с градския транспорт: качвах се в метрото, автобусите, влаковете, навсякъде, където хората говореха; сядах и слушах; слушах теориите, идеите, мислите и чувствата им. Може би си прав, че се колебаех. Но реакциите на хората ме накараха да продължа.

— Кратък въпрос: защо с два изстрела в главата? Защо толкова… симетрично?

— Бил си във Фития — каза Андершон изморен. — Не преброи ли патроните? Седемнадесет членове на управителни съвети, тридесет и четири патрона. Всичко беше точно през цялото време. И представа си нямаш колко точно! Бикът в банката ми даде оръжието, записа с музиката, на която бях бит, и по два патрона за всеки големец. Точно. Най-сигурно е да изстреляш и двата, ако разполагаш само с тях. Толкова беше просто.

— После остави записа. Можел си да го вземеш дори и без да убиваш дъщерята? Но си го оставил. Защо? Нали беше най-големият източник на вдъхновението ти. И после какво? Нима стана непоносимо без музиката? Да не би да бе заставен да надникнеш в душата си? А разговорът с мен, как съзнателно подаваше сламка на удавника. И ето ни тук. Беше разбрал навиците на Винге. Знаеше, че ще дойде тук с Аня. Както и че нямаше да можеш да я убиеш. Седеше, както винаги, и чакаше жертвата. Може би са били излезли за малко, надигнали се от любовното гнездо и отишли на кръчма, и тогава си се промъкнал. Но тази всекидневна е различна. Знаел си много добре, че Винге няма да е сам. Стремил си се да попаднеш в точно същата ситуация, в която се намираме ние. Това е собственото ти, допускам несъзнателно, но много преднамерено творение. Искаше да вляза. Защо аз? И защо докара нещата дотук?

Йоран Андершон го погледна. Едва сега Йелм забеляза колко уморен бе той. Уморен, от всичко.

— Прекалено много са — каза той. — Всичките тези странни съвпадения, поставили ме в тази ситуация. Случайността, за която си мислех, че е съдба. И навярно все още го мисля. Но с музиката изчезна мистерията. И точно ти, точно ти, Пол Йелм, беше капакът на всичко. Празният апартамент, за който чух да се говори, се оказа врата до врата с полицията във Фития. Окей, нищо странно в това, влизаше в господстващия модел. По-късно драмата със заложниците, съвпаднала по време с първото ми убийство и откраднала цялото внимание на медиите, също беше приемлива. Всичко се съчетаваше. Но после, когато се оказа, че точно ти си бил в къщата ми в Алготсмола и си разговарял с Лена, че точно ти ме преследваше, тогава разбрах, че съдбите ни се преплитат: твоята и моята. Знам, че беше на косъм да загубиш работата си заради драмата със заложниците. Знам, че и ти, точно като мен, преди няколко месеца стоеше и се гледаше в огледалото в дома ти в Норшборг и не виждаше отражението. Знам, че ти се струваше, че пропадаш вдън земя. Знам, че се чувстваше пренебрегнат и ти се искаше да смажеш полицейското ръководство, което, вместо да те поощри, виреше нос над главата ти. Може би дори ти се е искало да ги изтрепеш всички до един. Не разбираш ли колко си приличаме? Ние сме обикновени шведи, изостанали във времето. Идеалите ни вече не съществуват. Всичко се е променило, без да успеем да го стигнем, Пол. Свикнахме да живеем в един статичен свят, чисто по шведски; с майчиното мляко ни набиваха в главите, че всичко ще си остане непокътнато. Ние сме листата хартия, които хората използват повторно, защото си мислят, че са празни. И вероятно са такива, празни. — Йоран Андершон стана и продължи: — Когато се огледаш следващия път, ще видиш мен, Пол. Ще продължа да съществувам в теб самия.

Пол Йелм седеше ням на леглото. Нямаше какво да каже. Нищо не можеше да каже.

— Извини ме — добави убиецът, — но трябва да довърша една игра на дартс.

Извади сантиметър и стрела от джоба. Постави стрелата на масата пред себе си и запълзя, все още държейки на прицел Йелм към двамата в ъгъла. Измери някакво разстояние от неподвижното туловище на Алф Рубен Винге, отбеляза нещо на пода близо до стола и се върна на мястото си. Седна, остави сантиметъра на масата, взе стрелата и премери с ръка теглото й.

— Знаеш как се играе на петстотин и едно — каза той. — Започва се от петстотин и едно и се стига до нула. Когато уцелих окото на бика в банката в селото, ми оставаше само да изчистя резултата. Все още не съм го направил. А никога не оставям играта недовършена. Знаеш ли какво значи изчистване?

Йелм не отговори. Гледаше в една точка. Андершон вдигна стрелата.

— Трябва да уцелиш точната цифра в двойния сектор, за да стигнеш до нулата. Именно това ще направя сега. Но играта обикновено трае по-малко от четири месеца. — Стана и отиде до маркировката на пода: — Двеста тридесет и седем сантиметра. Толкова измервах и в другите всекидневни.

Вдигна стрелата към Йелм. Той само гледаше. Аня Парика се блещеше обезумяла. Дори Винге отвори очи. Всички се взираха в стрелата.

— Измъкнах я от окото на бика в Алготсмола на петнадесети февруари. Време е за изчистване.

Насочи я, прицели се и я запрати към шкембето на Алф Рубен Винге. Заби се. Очите му изскочиха от ужас. Нито вопъл през залепената с тиксо уста.

— Двойният сектор — каза Йоран Андершон. — Уцелих. Край на играта. Доста дълго продължи.

Приближи се до Йелм и клекна близо до леглото. Пистолетът все още държеше на прицел ченгето.

— Когато играя — шепнеше похитителят, — съм един много концентриран човек. След края на играта ставам напълно обикновен. Напрежението се освобождава. Мога да се впусна в ежедневието с нови сили.

Йелм все още не можеше да издаде и звук.

— А ежедневието — продължи Йоран Андершон, — ежедневието е да умреш. Бих искал да хванеш тялото ми, когато се строполи.

Пъхна пистолета в устата си. Йелм не можеше да помръдне. Героят от Халунда се вкамени, мина му през ума.

— Изчистване на резултата — каза Йоран Андершон дрезгаво.

Последва изстрелът.

Гръмна по-силно, отколкото трябваше. Андершон падна върху му. Улови го. Стори му се, че протече собствената му кръв. Погледна към прозореца над Аня и Винге. Стъклото беше на парчета. Щорите — пробити. Хорхе Чавес надничаше с мургавата си физиономия.

— Рамото — каза той.

— Ооо — простена Йоран Андершон.

[1] Централен квартал, в който живеят заможните стокхолмчани — бел.прев. ↑

[2] Южно предградие на Стокхолм, населявано от средна класа и имигранти — бел.прев. ↑

[3] Съкратено наименование на магазин за алкохол — бел.прев. ↑

[4] Площад в центъра на Стокхолм. На шведски е площад — бел.прев. ↑

[5] Жаргонно наименование на шведския футболен отбор АИК — бел.прев. ↑

[6] Жаргонно наименование на шведския футболен отбор ИФК — Гьотеборг — бел.прев. ↑

[7] Имигрантски квартал в южната част на Стокхолм — бел.прев. ↑

[8] Провинция в Западна Финландия — бел.прев. ↑

[9] Предградие в западната част на Стокхолм — бел.прев. ↑

[10] Зимната война, или Съветско-финска война е войната между СССР и Финландия, започнала на 30 ноември 1939 г. и завършила на 12 март 1940 г. с подписването на Московския мирен договор — бел.прев. ↑

[11] Парк и малки парцелчета с вилички и обработваема площ в района на Танту, на остров Сьодермалм в Стокхолм — бел.прев. ↑

[12] Lignum от латински „дърво“; Ligna е била дърводелска работилница, а по-късно и индустриален район в квартала Сьодермалм, Стокхолм — бел.прев. ↑

32.

Дори Гунар Нюберг беше там. Седеше на обичайното си място с обинтована глава и приличаше на мумията в стар филм на ужасите. Естествено, не трябваше да е там.

Всички бяха готови да си вземат довиждане и да се върнат в полицейските участъци в Худинге, Сундсвал, Гьотеборг, Вестерос, Стокхолм, Нака. Вдругиден беше първи юни. Лятото беше спасено.

Настроението беше променливо. Седяха мълчаливи. Ян-Улув Хюлтин влезе през специалната врата и я остави отворена. Беше на обикновена тоалетна.

Мистерията изчезна, но мъглата остана.

Шефът тръсна дебела папка на масата, седна и сложи очилата на големия си нос.

— Така — започна той. — Краткото обобщение на събитията от тази нощ е готово. Йоран Андершон е в болница заради относително лекото нараняване в рамото. Алф Рубен Винге е на същото място. И той с незначителни наранявания на дебелото черво. Както се очакваше, Аня Парика е в най-тежко състояние; намира се в интензивното с нелека психическа травма. Да се надяваме, че ще се оправи. Вие как сте? Пол?

Спогледаха се с нескрита изненада.

— Бомба — изморено отвърна Йелм. — Експертът по заложници се съвзе.

— Хубаво — каза Хюлтин. — Разкажи какво се случи, Хорхе.

— Нищо особено. Приближих се до прозореца вляво от вратата, както се бяхме разбрали с Пол. Но от него нищо не се виждаше, така че продължих след миг бавно към прозореца, където Арто беше забелязал процеп. Стигнах точно навреме, когато Андершон приближаваше Йелм. После стрелях в рамото.

— В противовес с правилата — равнодушно коментира Хюлтин, отиде до бялата дъска и начерта последните стрелки. Беше сътворил странна диаграма: сложен, асиметричен модел. Не бе пропуснал нито едно име, нито едно място, нито едно събитие в дългия, заплетен случай.

Постоя малко, гледайки творението си.

— Красотата на абстракцията — каза и се върна до масата. — И помия в полицейската работа. Да, да. Нещата все пак се уравновесиха. Изстрелът на Хорхе уцели точно преди дванадесет, така че случаят не надхвърли два месеца.

Сьодерстет се обади озадачено:

— Значи приключихме на двадесет и девети май; на същия ден турците са превзели Константинопол през хиляда четиристотин петдесет и трета, поставили началото на нова епоха.

Изгледаха го така, че вдигна извинително рамене.

— Благодарим за уточнението — Хюлтин остана спокоен. — Така. Един последен въпрос към пришълците: прибира ли ви се вкъщи?

Никой не отговори.

— Щом няма възражения, стягайте си багажа и се наслаждавайте на лятото. После ще се върнете тук. Ако искате. Както Мьорнер, шефът на Националната полиция, ще ви уведоми, отряд А ще се запази, естествено, не под това нелепо име.

Членовете на бившия отряд А се спогледаха глуповато.

— Касае се за следното — продължи Хюлтин, като понамести очилата на носа си, тихо прочете една паметна бележка и поклати глава. — Мислех си да ви запозная с писанията на Мьорнер, но сега виждам, че са нечетливи. Ще ви ги представя накратко. Както знаете, отряд А беше експеримент, за да се избегнат идиотите от разследването на убийството на Палме — прекалено големи, променящи състава си и прахосващи ресурси групи. Целта беше да се създаде малко, компактно, сплотено ядро, готово да си съдере задника от работа, с правомощия да действа нестандартно, така да се каже, за да може да насочи вниманието си по същество. Мьорнер е дяволски доволен. Отряд А ще остане малък, постоянен отдел в Националната полиция, чупещ костеливите орехи. По всичко личи, че ще се занимава с престъпления от международен характер. Какво ще кажете? Спецотделът на Националната полиция за престъпления от международен характер.

— Дали ще се намери някое добро апартаментче в центъра за щуро петчленно финско-шведско семейство? — попита Сьодерстет. — Толкова съм отегчен от грижите за градината.

— Няма да имаш и много време — успокои го Хюлтин. — Да го приема ли за да!

— Трябва да попитам семейството — остави си вратичка.

— Естествено — съгласи се Хюлтин. — Чакат ви свободни месеци да свършите това и други неща. Ще се срещнем отново на четвърти август. Дотогава си почивайте, въпреки че трябва да бъдете на разположение на прокурора в досъдебното производство по случая Йоран Андершон. Това, че Хорхе му спаси живота, струваше на държавата много милиони.

Чавес направи гримаса. Хюлтин продължи:

— Някой, готов още сега да се откаже от предложението? Знаете какво е казал един мъдър човек: Влезеш ли там, няма излизане. Освен в подходящ ковчег. С печат Национална полиция.

Йелм се усмихна. Никой не се отказа веднага.

— Добре тогава — каза Хюлтин и започна да събира книжата си. — Приятно лято. Ако вече не е свършило.

Станаха нерешително и се изнизаха навън. Йелм седеше, неспособен да помръдне.

Хюлтин взе парцала, за да превърне шедьовъра си от бялата дъска в малко петънце върху парчето плат.

За миг се поколеба и каза, без да се обърне:

— Може би трябва да запомниш тази схема и да замениш с нея картата на Швеция в атласа си.

Йелм гледаше объркващия лабиринт от стрелки, квадратчета и букви. Напълно безумна и същевременно доста логична карта на страна в психическа разруха. Малко вероятно съзвездие от връзки между различните части на тялото на прага на смъртта. Дрогирана от пари нервна система. Ужасяваща диаграма на духовно падение.

Това се завъртя из главата на Пол Йелм и той се усмихна на себе си.

Хюлтин сбърчи вежди и каза:

— Изостанали сме във времето, Пол.

— Възможно е — отвърна ченгето. — Но не съм напълно сигурен.

Помълчаха. Схемата се настани като правоъгълна матрица от пиксели пред ретината. Когато Хюлтин най-накрая я превърна в малко синьо петно върху парцала, остана гравирана в полезрението им.

— Благодаря за доброто ръководство — каза Йелм и протегна ръка.

Хюлтин я пое намръщен.

— Малко си чепат, Пол. Но по всичко личи, че можеш да се поправиш.

Хюлтин се върна в клозета. Йелм го проследи с поглед. Точно преди да затвори вратата, шефът каза:

— Инконтиненция[1].

Полицаят дълго гледа след него. После излезе в коридора и надникна във всички стаи. Във всяка една по прозорците се стичаха вадички дъжд. Лятото беше подранило. Или вече си беше отишло.

В първата стая Сьодерстет и Нурландер спокойно разговаряха. Старата вражда, ако не изчезнала, бе поне потисната.

— Потеглям — каза Йелм. — Приятно лято.

— Остани си със здраве — пожела му Виго Нурландер и махна с пробитите си длани.

— Намини към Вестерос — покани го Арто Сьодерстет. — Има ни в указателя.

— Защо не? — отвърна Йелм и махна.

Гунар Нюберг излезе от съседната стая в инвалидната си количка. Направо изглеждаше гротескно как огромната мумия бута колелетата.

— Разрешавам да се смееш — каза Нюберг, просъсквайки. Йелм се хвана за думите му. Нюберг продължи да съска надолу по коридора:

— Транспортните услуги ме чакат.

— Опитай се да не оздравяваш много скоро! — извика Йелм след него. Зад гърба си Нюберг му показа средния пръст на здравата си ръка.

Влезе при Шещин. Тя тъкмо оставяше слушалката.

— Беше Лена Лундберг — каза тихо. — Попита дали може да дойде в Стокхолм.

— Какво й каза?

— Че може — полицайката вдигна рамене. — Навярно един от двамата може да даде обяснение на другия. Но без мен.

— Ще задържи ли детето?

— Така изглежда… Как казваш на детето си, че баща му е сериен убиец?

— Може би ще го направи той самият…

— Ако доживее дотогава — каза Шещин и разсеяно започна да изпразва чекмеджето на бюрото си. — Не забравяй, че е убил руски мафиот.

— Не — отвърна Йелм. — Не мога да го забравя.

Гледаше безцелното движение на ръцете й. Беше очарователно.

— А сега какво? — попита той най-накрая.

Тя го гледаше. Чувстваше се прикован от прекрасните й смугли очи.

— Не знам — отвърна тя. — Ти как мислиш?

— И аз не знам. Забравил съм вкуса на обикновеното ежедневие. Всичко, което се случи, беше под влиянието на някаква възбуда. Как ще изглеждат нещата между нас, когато излезем от тази затворена стая? Не знам. Светът отвън е по-различен, по-различни ще бъдем и ние. Животът ми е стигнал до задънена улица.

Тя не сваляше очи от него.

— Това не ли означава? — попита тя.

Той вдигна рамене.

— По-скоро може би. Може би ще ми липсваш ужасно много. Почти го усещам.

— Добре — каза тя. — Трябва да замина за Гьотеборг, за да свърша куп неща. Ще ти се обадя, когато се върна.

— Обади ми се преди това — помоли той.

Целунаха се. Не можеха да се откъснат един от друг.

— Възможно е — каза Пол на излизане — досието ми да не е чак толкова празно. Макар и листовете непрекъснато да се използват повторно.

Тя поклати глава и посочи бузата му. Днес петното прилича на сърце.

Йелм влезе в стаята си. Посрещна го приятната миризма на прясно смляно колумбийско кафе.

— Имаш ли време за една последна чаша? — попита Чавес.

— Защо последна? — учуди се Йелм и седна. — Купил съм мелничка и тонове кафе на зърна.

— Такова, каквото пият черничките — поколеба се Чавес.

— А какво друго? Въпреки че аз самият започвам да побелявам.

Посмяха се. На всичко и на нищо конкретно.

Йелм трябваше да свърши някои дребни неща, преди да върне служебната кола. Тръгна към гробището „Скугсшюркогорден“. Застанал под дъжда, между дърветата, наблюдаваше погребението на Дритеро Фракула. Съпругата плачеше високо и неутешимо и той се почувства зле. Малките, облечени в черно деца, се бяха увесили на черните й поли. Цяла колония от също толкова „почернени“ косовски албанци следваше Фракула през проливния дъжд до мястото на вечния му покой. От жалкото си скривалище се питаше безмълвно колко хора щяха да дойдат на собственото му погребение. Може би Сила щеше да се откъсне за няколко минути от кризата си, разсъждаваше детински.

Йоран Андершон беше жив, Дритеро Фракула — мъртъв.

Замисли се за момент за справедливостта. После тръгна за Мерща.

Рогер Палмберг отвори с дистанционното. Седеше в инвалидната количка и приличаше на купчина аматьорски свързани телесни части. Някъде измежду тях различи една усмивка.

— Приключи ли? — попита електронният апарат.

— Да — отвърна Пол Йелм и разказа цялата история, от А до Я. Отне няколко часа. Палмберг слушаше внимателно през цялото време. Понякога вмъкваше някой уместен въпрос, когато мисълта се накъсваше, или небрежно повтаряше цял пасаж. А това се случи неведнъж.

— Дяволска работа — каза електронният глас след края на разказа. — Звучиш почти, като че си намерил себе си.

— Надникнах в душата си — поясни Йелм и се засмя.

Послушаха Телониъс Монк около час. Палмберг разкри редица нови нюанси в Мистериозо. После се върна в полицията, предаде служебната кола и взе метрото за Норшборг. Централна гара го посрещна със заглавните страници на вечерните вестници.

Убиецът по етажите на властта заловен. Имигрант полицай — герой в заложническа драма през нощта.

Засмя се високо на претъпкания перон. Смяна на ролите помисли си и се качи във влака. Седна до малка група, навярно колеги, за да чуе дали ще обсъдят убийствата. Говореха най-вече за работата в малка куриерска фирма: кой какво направил с шефа, за вдигане на заплатите и за отложеното такова, за колеги, станали за посмешище в различни ситуации.

Един-единствен път споменаха залавянето на убиеца. Бяха разочаровани. Смятали, че е международен заговор, а се оказал някакъв загубил разсъдъка си банков чиновник от Смоланд. Убедени бяха, че полицията е сгрешила. Някъде там се криеше истинската конспирация.

Може би, помисли си Пол Йелм и заспа.

[1] Заболяване, свързано с неволно изпускане на урина — бел.прев. ↑

33.

Беше късно вечерта.

Йелм се взираше през прозореца на дома си в Норшборг. Не спираше да вали като из ведро. Пролетта като че беше изчезнала от шведския климат. Юни все още не беше настъпил, а му се струваше, че е есен.

Въпреки това децата щяха да пътуват за Даларьо през уикенда. При Сила. Самият той нямаше къде да отиде. Самотата се загнезди в него.

Беше толкова необичайно да се мотае из къщи. Още повече, без да чува гласа на Сила наоколо. След двата месеца в затворената стая се затрудняваше да излиза. Дали изобщо някога щеше да го направи пак с лекота?

Липсваше му Шещин. Липсваше му и Сила.

Пиеше бира и се опитваше да насочи мисълта си към дългата отпуска, която го очакваше. Понякога сравняваше почивката с голяма, зееща дупка. От прекалено натоварване към пълно бездействие за няма и денонощие. Труден преход. Може би не трябваше да се отдава на мързела, както винаги. Нима нямаше с какво да се занимава? А и чак сега започна да се чувства изоставен. Трябваше да свикне и с това.

Изпи бирата и отиде в тоалетната. Стоеше и се облекчаваше в тъмнината, дълго, дълго. Когато миризмата на урина го лъхна от тоалетната чиния, започна да различава контурите на банята. Видя се в огледалото, мижава лента светлина, ограждаща тъмнината. Като шлем, помисли си. Защитен шлем. Изчака, докато лицето изплува от мрака. Изпитваше страх от това, което щеше да застане насреща му. Не се появиха ериниите, нито Йоран Андершон, а собственото му безизразно лице, прав нос, тънки устни, тъмноруса, късо подстригана коса, тениска. Няколко посивели косъма. Както и червеното петно на бузата. Шлемът беше свален.

Леко погали петното. Преди, когато заставаше пред огледалото, си мислеше: никакви особени белези, изобщо никакви белези. Сега вече имаше един. За пръв път не изпита омраза към дефекта на лицето си, никаква. Петното, което ме прави различен, помисли си.

За момент дори му се стори, че бе добило формата на сърце.

Все пак видя себе си, а не Йоран Андершон. И за миг видяното дори му хареса.

Затвори очи и пак стана тъмно.

Натрупаната от два месеца умора като че извираше от мрака. За пръв път от толкова дълго време си позволи да чувства. Мислеше за Йоран Андершон, за тънката граница помежду им и за това, колко лесно можеше да я прекрачи, без да може да се върне обратно. Мисълта му бе потънала в големия, всепоглъщащ мрак. Но той самият все още стоеше извън него.

Някой звънна на вратата, кратко и ясно.

Когато отвори, тя стоеше под дъжда.

Погледът й беше същият, като онзи в кухнята. Или като онзи на кея. Изоставен. Безкрайно сам. Но излъчващ по-голяма сила от неговия.

Остави я да влезе, без да промълви и дума. Тя също мълчеше. Трепереше. Заведе я до дивана и й наля чаша уиски. Ръката й се тресеше, когато вдигна чашата към устата си.

Гледаше жизненото й, малко личице на слабата светлина — леко запъхтяна, на път да угасне. Малкият пламък живот.

Постла й на дивана и се качи в спалнята. Всичко трябваше да почака. Най-накрая щеше да има утре.

Постави уокмена на нощното шкафче, сложи касетката, пропълзя в разхвърляното легло и за секунда се замисли за милионите акари[1], с които живееше.

Всеки човек е един свят, унасяше се, пъхна слушалките и пусна записа.

Когато пианото започна мързеливо да се лута нагоре-надолу, напред-назад, тя влезе в стаята. Пропълзя до него. Ръката му обгърна тялото й. Гледаха се. Еднакви погледи в безвъзвратно разделени светове. Чувстваше дъха й на гърдите си. Чу саксофонът да акомпанира на пианото.

Мистерията изчезна, но мъглата остана.

Мистериозо.

Дуетът свърши. Саксофонът се развихри.

Прекрасна музика, мислеше си в дълбока дрямка. Чувстваше, че цял един свят му се беше изплъзнал. Може би беше време да го потърси.

Светлината угасна.

Беше стигнал до нулата.

Оставаше само краят.

[1] Малки паякообразни животни, които живеят в т.нар. домашен прах в човешките жилища. Считат се за едни от най-честите причинители на астма и алергии — бел.прев. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.